— 69 —

Církevní zákonodárství také dostatečně ukazuje na rozdíl, jak se n a varhany hrává aneb hráti má. jednalo se zapovídá, »ne souus organi sit lascivus aut impurus — aby ve hře nic nebylo nečistélio, ; jinak se nařizuje —ad elevationem Sanctissimi Sacramenti pulsatur organum graviori et dulciori sono; cum omni tuno melodia et gravitate pulsandum est.« (Caerem. l,;p. lib. I , cap. 28 et lib. II., cap. 8, n. %o.).
Kdy pěstuje varhaník rozmanitost, jakou církev clice míti?
t. Snad tehdy, jestliže p o c e 1 ý r o k bez rozdí 1 u na varliany hraje? To jest jednotvárnost, ne rozmanitost; církev velí, aby v jistou dobu církevního roku varliany zcela umlkly. Snad že to bude nápadnou věcí lidu, obecenstvu? Zrovna toho míní církev docílit, aby lidé si vzpotnuěli, že půst není masopustem.
a. Jest to rozmanitostí snad, hraje-li vždy tými, způsobem, vždy své improvisace? Není-li mistrem na var-hany prvního řádu a neovládá-li formy hudební (nejen harmonii, nýbrž kontra-punkt, imitaci, kanon, fugu) zcela a lehce, budou také improvisace jeho odstrašujícím příkladem prázdnoty, jednotvárnosti, nevkusu atd.
"l, toho již protivou snadno se pozná, jakby hrou na varhany v chrámech rozmanitost pěstovati se mohla a měla K tomu arci přejeme chrámům všech-něm, aby, neinají-li jich, opati•eny byly dobrými a pěknými varhanami ; dále přejeme, aby všem chrámům dostalo se takových duchovních správců, kteří by věděli, co dle vůle církve mají chtít a kteří by také do opravdy chtěli, co jako pravdu poznali.
Konečně dostauiž se kostelům všem varhaníkův aspoti prostřední kvality, kteří by nejen svými improvisacemi, nýbrž předváděním skladeb dobrých pro varhany vydaných služby Boží oslavo

vati a tou měrou rozmanitost pěstovati se snažili. —
Snad by se někde ze zákoutí mohl ozvat hlas, že se zapomnělo ještě na jeden prostředek ku pěstování rozmanitosti při slavných službách Božích, totií. na hudební nástroje mimo varhany. Však o tomto prostředku se šířiti nemíhíme, ani jej výslovně odporučovati necliceme, poněvadž ani církev instrumentů neodporučuje, nýbrž jen s obavami je k službám Božím připouští.
Caeremoniale h,piscoporum (lib. L, cap. 28) stanoví zákoa o způsobu užívání varhan a pak dokládá (n. ti): »uec alia instrumeuta musicalia addantur, nisi de consensu l:piscopi.« Kdo při bolioslužbě chce užívat mimo varliany jiných nástrojů, má lo tomu si vymoci svolení biskupa. V tomto obmezeuí nástrojů patrně se jeví obava církve; tuto obavu pal< církev chová ne bez důvodů. My v té příčině jiného nečiníme, než že církve následovati a dle ní se říditi chceme.
1'řehlédněuie prostředky, jaké nám dává církev pro posvátnou hudbu na ruku, a srovnejme s tíni prostředky doby nedávné, kdy v chrámech skoro jiného se provozovat nechtělo, nežli Fiihrer, Horák, ne-li ještě skladatelé níže stojící Biihler, lliabelli, Schiedermayer atd., kde se jeví rozmanitost větší? Kdo pravdě vydá svědectví, zajisté vyzná, že stanovisko církve ukazuje rozuiani• tost větší vedle jednoty.
Uvádí se za požadavek díla uměleckého mimo jiné, aby v rozmanitosti vládla jednota (F,inheit iit der Mannigfaltigkeit). Budeme-li dle zásad cirkve krátce naznačených v liturgii a pěstování hudby posvátné si počínati, můžeme kojiti se tou nadějí, že se nám podaří ne-li hned, tož zneníhla zbudovati umělecké dílo nejprve na oslavu Boží a pak také na vzdělání katolického lidu.