-- 67 —

w o 11 e und was dem Geiste der Kirche am meisten entspreche.« (LVIusica sacra
1893, pag• 7)
V posledním desítiletí sv. Stolici zvláště o to jde, aby zavedla j e d no tu ve zpěvechmissálu, rituálu, pont i f i k á 1 u; proto obecně závaznými učinila nápěvy v typických vydáních (Řezuo, Pustet) těchto knih obsažené. Co do Graduálu pak a Antiphonáic (Vesperálu atd.) jest přáním sv. Stolice, aby i tam ve zpěvech zavládla jednota.')
uším úkolem jest, abychom vše‑
t-možně hleděli vyhovět jak zřejmým zkazům tak i přáním sv. Stolice co do vedení aneb zachování jednoty ve ěvu liturgickém.
c)
Konečně projevuje liturgie svou jed-notu tím, že má všude p o d s t a t n ě jeden útvar a jednu řeč aspoň pro hlavní výkony. Pi-i mši a nešporách zpívaných má se užívat latiny; všelilcý způsob jiný jest nesprávný a škodný. Prof. Schanz končí ve své apologii (III., Si) článek o všeobecnosti církve (catholicitas l?cclesiae) těmito slovy : »In dem erhebenden Bewusstsein• dass 1Iillionen durch Berg und Thal, durch Laud und Meer Getrennte in derselben Sprache, in demselben Upfer, mit demselben Sakramenten -- mit demselben Gesange — ihren Gottesdienst feiern, findet der Katholik die hbchste Befriedigung fiir seine Phautasie wie fiir seinen Geist!«

II.
Církev hájíc liturgickou jednotu jako výraz jedné víry nezavádí přece jedno-tvárnost, nýbrž pěstuje rozmanitost.
Vizme, jak hledí si církev rozmanitosti při slavné mši sv. Výkony při ní i zpěvy přiděluje osobám rozličným, totiž celebrantovi, assistentitm a kuru.
a) Jaká jest rozmanitost ve L p ěvech celebranta a assistentů? Při mši sem náleží
x) Intonace »Gloria in escelsis Deo«, Ite missa est, Benedicamus Domino«.
Typický m i s s á l vykazuje ( i n Ordine Missae) pro »G 1 o r i a« čtyři intonace rozličné; pro »I t e m i s s a e s t,< pak a »Benedicamus Domino« devět roz‑

*) Decretum s. Congregatiouis Pituum 26. Aprilis 1883.

ličných nápěvů pro rozličné svátky a rozmanité doby církevního roku (advent, půst, oktáva velikonoční).
Poněvadž pak nápěvy missálu typického jsou obecně závaznými, není zCistaveno na vůli celebrantově, jaké » Gloria« neb >,lte«. chce zpívat; neumí-li to pak, jest povinností jeho, aby se potřebným nápěv%im přiučil.
(~) Není také způsob jen jediný, jak má celebrant zpívat orace; Caeremoniale Episcoporum zákonem stanoví t ř i z p ů-soby, jak se orace zpívají: tonus festivus, simples ferialis et ferialis (Caerem. Episc. lib. L, cap. 27). Nemíním podrobně udávat, kdy kterého způsobu užívati se má; krátce lze říci, že dle nai-ízení církve jinak orace se zpívají při mši a slavných nešporách, jinak mimo mši; jinak in festis duplicibus et semiduplicibus, jinak in festis simplicibus et feriis.`) Rozlcazu církve nikterak nevyhovuje celebrant, zpívá-li jedním způsobem orace všecky at ve mši, at v nešporách; při svěcení svící, ratolestí, pi-i Asperges, při litaniích atd.
Y) Také pro z p ě v Praeface a Pater N o s t e r stanoven zákonem dvoj í způsob, totiž cantus solemnis vel festivus et cantus ferialis.
Připomeňme si intonace a zpěvy ostatní, jež přidělenu jsou celebrantovi na př. při obřadech Velikého Pátku a jindy, i musíme uznati, že v mezech jednoty se objevuje dost značná a pěkná rozmanitost. Kýžby jen naši celebranti jí šetřili; v pi-ípravě ku mši také na zpěvy se připravili a čeho neumějí, tomu se priučiti hleděli!
Jako leckterý kůr tak i celebrant ne-jeden zpěvem stým budí smích, uvádí posvátné obřady v posměch a vyhání lidi z kostela.
b) Rozmanitost v hudebních v ý k o-nech kůru.
Y) Velké rozmanitosti docílí kůr již tím, že zpívá při mši všecky před e-p s a n é testy, zvlášt případný Introit, Graduale, Uffertorium, Communio,

*) „Orationes dicuntur in 'I' o n o f e s t i v o, quaudo Ofhcium est duplex vel semiduplex, vel de Dominica in Matutinis, Missis et Vesperis; etiam in Laudibus et Missis votivis solemnibus (ob causam gravem et publicam, et frequentiam populi). His exceptis semper dicuntur in tono feriali.x (Magister choralis ed. 8, pag. 83. Cf. Caeremon. F,piscoporum 1. c.).