66

gie sein.« Jedna víra a jedna theologie tedy s sebou přináší jednu liturgii a jednotu posvátné hudby. Dodejme lc tomu d v ě o t á z k y: 1. Jaká musí být liturgie, aby v ní jevil se článek víry »o j e d n é, svaté, katolické, apoštolské církvi?« -- 2. Kdo pak svévolně dle hlasy své liturgii pi•eměíluje a modrehá, co asi míní, aneb vyznává říkaje slova: vcredo in unam, sanctam, catholicam et apostolicam ecclesiam ?« J e d n o t a palc, o níž mluvíme, v tom se zakládá a jeví, že liturgie má:
a)	jeden nejvyšší c í 1, totiž poctu Boží.
Jednoho nejvyššího zákonod á r c e po Bohu, totiž sv. Stolici.
c) Podstatně jediný ít t v a r a jednu r eč.
a)
Liturgie a hudba liturgická má jeden nejvyšší cíl, totiž poctu Boží. Není a nemůže být nejvyšším cílem liturgie ?vzdělávání lidu, Erbauung des Volkes«, jakož veškerélio jednání lidského posledním cílem a nejvyšším pravidlem není lid, nýbrž Bůh.#)
Posledním cílem pak všecko k ouání se měří a jím se i•ídí. Ze pocta Boží jest cíleni liturgie, proto velí zákony církevní, aby vše, co v liturgii se objevuje, bylo co nejdůstojnější a nejdokonalejší: posvátné nádoby z drahého kovu, roucha bohoslužebná ze vzácných látek; akce liturgické co nejušlechtilejší, slova co nejjadrnější a nejvznešenější. K tomuto cíli nejvyššímu i posvátná hudba i zpěv hleděti musí; pročež to, co pi-i liturgii se zpívá nebo provozuje, má býti i skladbou i provedením co nejdokonalejší, aneb aspoň velmi dokonalé, velmi ušlechtilé. ,,Quantum potes, tantum aude, quia major omni laude, nec laudare sufficis.,,
Božské velebnosti svými chválami nikdy nedostihneme; jednota církve a liturgie v tom se projeví, jestliže se všemi katolickými hůry na šírém okrsku země dle sil závoditi budeme, abychom co nejdůstojnčji Boha oslavovali.

") Cílem vedlejším a p o d ř í z e n ý m úkonů liturgických jest arci také vzdělání věíících; jenže to ve všech kusech musí iíditi se nejvyšším cílem, poctou Boží. Bohu-li se důstojně a náležitě pocta vzdává, tím se lid jii vzdělává; zároveň se potřebná jednota zachovává.

Nejvyššímu sílu liturgie a prvnímu základu liturgické jednoty se příčí všeliký zpěv a všelileá hudba, jež mysle posluchačů odvracejí od rozjímání božských věcí, do kostela pak vnášejí svět se žádostivostí jeho. Připomeňme si znova nařízení známé biskupského ceremonialu: »Observent cantores et munici, ne vocum harmonia audientium animos arei divivaecon• templatione avocet; sed sitdevota, distincta et intelligibilis.« (Caerem. Ep. lib. L, cap. 28. ll. 12.) Harmonie hlasu budiž prodchnuta nábožností a pi-ispívejž všemožně k snazšímu porozumění liturgického textu.
V tomto nejvyšším cíli můžeme a máme se také shodovat všickui na zemském oboru, ]cterí jednu víru katolickou vyznáváme a dle vůle církve posvátný zpěv při službách Božích pěstovati chceme, byt i snad jinak dělily nás rozdíly stavu, majetku, národnosti.
b)
Liturgie jest jedna, že má po Bohu jednoho nej vyššího zálconodár c e, totiž sv. Stolici, papeže v Římě. 'Fím stanoven druhý základ jednoty také pro hudbu v bohoslužbě.
Jako sv. Stolice zákony dává jen ty, které se nepi-íčí božským zákonům, tak biskupové ve svých diecésích jsou strážcové obecných zákonu církevních a jsou podřízeni sv. Stolici.
Co pak jest v této věci n a š í m ú d ě 1 e m? Což jiného nežli p o s tu š-li o,, t ? Najím právem není, abycliom zákony o liturgii dávali, ani bychom zákony dané dle své hlavy měnili; naším právem a naší povitniostí jest, a bychom poslouchali.
Petrovi a papeži řečeno od Pána: »Co ty svážeš na zemi, bude svázáno i na nebi«; náui však diirazně na mysl se uvádějí slova: -k-do by pak církve neuposlechl, budiž tobě jako pohan a publikán. «
Nám budiž pi-íkladem v Pánu zesuulj P. L i n k, j e s u i t a, po dlouhá léta chorregent v kapli ústavu vychovavacílio ve Feldkirchu (Vorarlberg). O něm píše životopisec: »Bei der Auswahl seiner Gesangesstiicke fragte er niclit, was die Kirche erlaube oder dulde, sondern seine erste Frage war, was die Kirche