— 59 —
Přehled dějin církevní hudby.
Napsal Frant. Všetečka. (Dokončení.)

Velikou konečně vinu úpadku hudby církevní nese reformace. Chvástají se něktei•í fanatičtí historikové protestantští (Háusler), že nová jejich církev splodila tu pravou církevní hudbu, zpěv lidu totiž, za zásluliu považujíce vymícení a vypuzení starého latinského chorálu ze svých chrámů. Domnělou však zásluhu tu na-zývá spravedlivější protestantský historik Mannstein slepou zběsilostí vandalské luzy, která bez ostýchání nejkrásnější památky umění ruší. Sám pak vyznává, že jest mu vždy milejším sbor dobi•e chorál pojící než píseá vycházející z ne-cvičených hrdel lidu, a dokazuje, že ta vychvalovaná píseá protestantů není na talc vysokém stupni, jak ji jiní vy-chvalují.
Vrchol tohoto náboženského nadšení protestantů zračí se ve vynesení auglickélio parlamentu z r. 1664, kterým zpěv liturgický pověrečným prohlášen, var-hany a antiphonaria ničeny.
Ten byl tedy stav církevní hudby koncem XVI. a počátkem XVII. století. Skladatelé, kteří nyní vystoupili, tvoi-íce skladby chrámové, měli na mysli vlastně opravu hudby církevní, než místo, aby obrátili se k zi-ídlu jejímu, chorálu, zaváděli do svatyů hudbu theatráluí.
Co se dělo v periodě této s chorálem ?
Antiphonaria vydávána sice četná, než od sebe velmi rozdílná, s antifonami často rýmovanými. Bohaté melodie zkracovány a dle subjektivního názoru jednotlivců uspoi-ádány. Jediné authentické vydání z celé té doby vyšlo v tiskárně Medicejské r. 1615 a bylo uspořádáno dle zásad na sněmu Tridentském vyslovených o zřízení knih liturgických. Ostatní vydání mají toliko cenu historickou neb uměleckou svým provedením. Theoretické traktáty, jež chorálu měly prospěti, jenom mu uškodily. Zvláště francouzské. Kapelník Ludvíka XIV. pi-epracoval chorál »v duchu doby« a uspoi•ádal r. 1687 vydání, jež mělo býti nor-mou ostatním — však vydání to spůsob i-ímský zcela zavrhovalo.
Ve století XVIII. vydáváno knih chorálních málo a ty ještě byly špatné.
Chceme-li poznati, jaké v chrámích provozovány skladby v celé té době, můžeme ještě dnešního dne zajíti do

mnohého chrámu v menších i větších městech našich, kde se dosud provozují skladby Fiihrerovy, Šídrmajerovy, Diabelliovy a jj., v nichž jasně se zračí povaha celé doby úpadku od jeho počátku až tia naše doby.
Hudba jich jest zcela světáckou, skladby mešní mistrů znamenitých jsou pěkné menuetty, méně nadaných pra-obyčejné mazurky neb jiné taneční kusy neb sentimentální písničky s oblíbenými sóly. Pěkné ukázky podobných tuší po-dal Zelinka ve XIII. a XIV. ročníku »Cyrilla«.
Text k hudbě této si tvo~ili skladatelé sami z textu liturgického, mnohé části vynechávajíce. Zvláště v talc zvaných » Wintermessen«. Doklady toho uvádí P. Konrád v »Cyrillu«, XIII, roč., 5. č. (Rozhledy).
A co se dálo pi-i mších celého roku, jako by se bylo soustředilo o svátku největším, na hod Boží vánoční, kdy se snad největší zlořády páchaly.
K testu v jazyku lidu srozumitelném, často hloupému a chrámu zcela nedůstojnému, řadila se hudba -- pastorální zvaná — co nejfrivolnější. Varhany spustily hru zvonkovou, chrámem zněl roh ponocného, bubny rachotily a hlučné intrády budily náladu v pravdě posvícenskou.
Někdy dokonce hrána místo Graduale neb Offertoria »sonata«. Místo, by hudba doprovázela zpěv, vystupuje tu sama a produkuje se bez ohledu na místo posvátné.
Směr ten, jenž jako rakovina pronikl celou tuto dobu, neušed I ani písně lidu. Chatrné a bezcenné kancionály a nápěvy písní tam obsažených patrným jsou toho dokladem. K tomu přistupuje ještě spůsob, jakým písně ty varhanami byly do-provázeny, piný trillků a kroucenrn a meziher po každé větě.
Jak hluboko tu lidstvo pokleslo. Než však mohlo v kalu tomto utonouti, nadešla doba
IV. (1845—).
V době této našli se mužové, ktei•í lidstvu v temnotách opět jasné světlo rozžali a pravou cestu mu ukázali.
Bylo to v letech čtyřicátých našeho století, kdy ve Francii vystoupil opat