-52‑

čujme, dokonce z nějakého osobního zdání, frasemi tak lehkými a lacinými snažení tak zračitého.
Důkazem, jak se reforma vynasnažuje a jaký pokrok činí, jest zajisté i toto dílo Mittererovo. Jen je studujme a porovnávejme! Shledáme na té práci jak nepopíratelné pi-ednosti starých, talc i moderní úhledný střih. Vidíme zde známou starou skvostnou drobnomalbu, poněkud sice zjednodušenou, za to pi-ístupnější, s obrysy lépe vynikajícími; starobylé to sice nádherné vyšívání, ale bez onoho naivního sti-ihu; výkresy jsou smělejší, volnější. Jak svěže působí tu hloubka staré koncepce v té moderní lehkosti! Jak pěkně obé uvedeno v soulad! Není tu znáti pokroku, práce, pi-ičinění, studia? Jest to jen holé uápodobování?
Leč vratme se k svému, aby se ne-zdálo, že chceme polemisovati s těmi,

ktei-í církvi nilcdv nebudou pi-íznivi, a jichž fráse nikdy nepi-estanou církvi otřepané písně housti.
Příšerný stín jidášova skutku pi-íliš utkvěl na mysli. Znova a znova pi-icltází na práh vědomí. Nějakou chvíli obírá se duše rozjímáním, ale ten tlum se pořád vrací, zdá se, jakoby každé slovo myšlénkové pí-ivádělo k němu. Proto druhé Responsorium opět nám představuje Jidáše. Judas, mercátor péssimus: Jidáš, prodavač nejhorší, hnil se na Pána s polibením. Jeden hlas po druhém vyvolává to neštastué jméno trudným zallcáním. Judas, Judas, ten jest hlavní osnovatel zla. Lakota jeho nevidí než stříbrňáky a odvažuje se líbati ježíše! A co Pán? Ach ten tichý Beránek neodpuzuje ho; dává se polibiti. Ale jak jest to políbení odstrašující! :Mráz jde z něho po těle. Trefně piedstavuje nám skladatel toto sblížení se ítst tak různých. Pozorujme ty ostré protivy tónů:

A -	guus	in	no - cens non ne - gá - vit	Ju-dae os - cu - lum.

_~	~	I I	I
A	gnus	in - no - cens non ne - gá - vit	Judae ús - cu - lum.

Nepi-ipomíná-li se tu slovo: TES dé ru!~~wv~jats Ncqi1,j i~ós BeaEx5,; (II. Cor. 6, 15.) — Takový slcutek, a proč? Pro několik bídných denárů: Denariórum numero Christum Judáeis trádidit. Jak hroznou a slepou jeví se tu býti lidská náruživost! Nebylo by lépe, kdyby se byl nenarodil člověk ten? Jako prve, tak i nyní volá se za jidášem.
Slova třetího Responsoria by podle obsahu zdála se přináležeti do pí-vnílto, poněvadž je Kristus mluvil již při poslední večeři, — kdežto my již za ježíšem do soudnice Kaifášovy zatím následovali. Ale lépe umístěna jsou v tomto třetím, poněvadž smyslem přiléhají více k třetítňu Nokturnu, kde jest řeč o večeři Páně. Máme již pookřáti na duchu. Vypravování o Ježíšově utrpení rozrušilo mysl, vymklo ji z rovnováhy. Nyní si máme též vzpomenouti, jaké ovoce nám utrpení Páně přineslo: na velebnou Svátost, kteráž jest památkou smrti je

žíšovy a kteráž ustanovena byla pi-i poslední večeři.
Při této večei-i zkormoutil se po-jednou duch Kristův a pronesl slova, která všecky překvapila, až na jednoho: Jeden z vás mne zradí dnes. Jako tam v druhém Responsoriu slovo »Judas«, tak i zde slovo »unus« pronášeji po sobě všecky hlasu stejným způsobem v rozličných polohách a bezmála i toutéž melodií; po málo taktech umlkne bas a jen vrchní hlasy naznačují bolest Páně, která bránila slovům, jakoby se ostýchala pronésti hroznou pi-edpověcl': »tradet me hodie«. Ale nemohlo býti jinak. Musilo to býti řečeno, aby se vzpamatoval neštastný ten učedník. Musila pi-ijíti i pohrůžka, která by jím mocně oti-ásla : běda člověku tomu, skrze kterého zrazen budu!
Skvostně tuto pohrůžku oddal skla-datel: