sedm a dvacet kusu obsahu více neb méně podobného, zachovati ve všech stejnoměrnost, svéráznost a klid, neopakovati, ale stále nové tvary vynášeti, to vyžaduje síly více než prosti-ední.
Takového skladatele bez odporu máme tuto před sebou. Zde přiložil ruleu k dílu muž celý, i Bohem nadaný i vlastním přičiněním připravený; vyspělý, z mladicicé blouznivosti a pi-epjatosti dávno vyšlý. Umírněnost, rozvaha, neunavená pečlivost bděla nad každým i-ádkem a tak nám podala dílo harmonicky spořádané. Le si vzal autor za svůj vzor staré mistry, to může mu jen k dobré stránce počteno býti, a dává to nový důkaz, jak oni v církevním hudebnictví jsou důležití. Avšak nejsou skladby jeho povrchním snad nápodobením starých, nýbrž jsou výsledkem pracných studií, hlubokého se ponoření v ducha jejich. Tu člověk poznává, jak těžko, ano ne-možno jest se církevnímu skladateli od-chýliti od směru, jakým se staří brali, poněvadž směr ten jest povaze liturgických částek nejpi-iměi-enější, od dávna s nimi srostlý a v církvi zdomácnělý. Jinak si Responsorií nelze ani mysliti. Psáti Responsoria a nemíti žádného zření k těmto dávným otcům církevní hudby, bylo by nepřirozeným, a já řeknu hned — i necírkevním.
Mitterer užil chvalně i chorálních tonin. To jest nejlepší kroj liturgických slov. Říkej si, kdo chceš, co chceš, chorál jim nejlépe sluší. Moderní toniny odnímají jim svou přílišnou měkkostí kouzlo, jelikož mnoho p~ipomínají hudbu světskou, která nám ted' odevšad v uši zní. Můžeme tu více než cum grano salis užiti toho pi-irovnání, jak by to slušelo kněžstvu u oltáře, kdyby bylo přioděno rouchem světským, t~eba ten šat sebe lépe odpovídal vkusu a aesthetice? Ne-trpěla by tím vážnost svatých úkonů ?
Poti-ebít ovšem jest všímati si bedlivě a užívati novějších vymožeností k stálému zušlechtování a pokroku, jako v jiných odvětvích církevního umění, ale tento základ nesení se nikdy pustiti. Pracovati jen moderní hudbou v církvi, bylo by stavěti luzný palác na písku. Suum cuique. Bylo někde vyčítáno přítomné reformě chrámové hudby, jakoby o moderním v hudbě pokroku nechtěla slyšeti a jakoby ukládala svým skladatelům, aby zapomněli, že od starých mistru uplynulo 300 let. Což jest do očí bijící. fráze, která nemá žádné váhy. Reforma

musí vycházeti od starých, tak jako věda z principů na jisto postavených. Vymoženosti moderní nejsou fičel a konec, k němuž by se mělo přijíti, ale pomůckou. Pokroku hudby světské nelze šmahem přejímati a násilně jej na starý kmen štěpovati. Co není přirozené, jest 'karrikaturou. To jde jen ponenáhlým zkoušením, svědomitým porovnáváním, hlubokým studováním. Takovým způsobem se časem spíše delším než kratším vyvine teprve tvar, jenž obojí stranu přivede v soulad. Najednou toho přes koleno přelomiti nelze. Odstrašující pi-íklad máme na věku minulém. Poněvadž on na starý základ zapomněl a jej zhola opustil a jen za pokrokem hudby světské se hnal, toho následek byl, že způsobil církvi hudbu čistě zesvětatštělou, která se musila dřív nebo později z chrámů stěhovati. Jiného osudu nepřirozená ta musika nemohla se dočkati. Od starých vycházeti se musí; výše, na které oni stojí, jest taková, že ještě není ani dosti oceněna, ani vyčerpána, ba ani dosti-žena, z kteréž příčiny nutno ji studovati a z ní těžiti jako z hlubokého zlato-dolu. Celá moderní hudba neposkytla by, církvi náhrady za ztrátu oněch starých pokladů. V té příčině platí pořád slova Yroskeova: »Es wird noch gar viel des Besten, was der Zeitgeschmack erzeugt und dieLeitkritik erhebt, vorúbergehen, bevor die auf heiligem Boden entsprossenen Bliithen áchter Gesangúberlieferung verwelken. Dasz keine Gefahr des Gegentheils vorhanden, dafiir biirgt der kirchliche Ursprung dieser `Verke, sowie das Urtheil berufener Kuiistrichter, ja die blosse F xistenz derselben, wáhrend so vieles Spatere sich lángst iiberlebt hat. «
Může se sice očekávati nějaký vele-duch, jenž učiní epochu, avšak jemu se musí prací raziti cesta. Bez přípravy nepřijde. Ani Kristus Pár. nepřišel bez Předchůdce, jenž cestu připravoval. "také nelze na to spoléhati, že snad brzo přijde, byt ve světské hudbě pomalu v každém městě takový veleduch byl. Reforma sice také se takovou nadějí těší, ale zatím musí pracovati. Zdaž ne-pracuje? Kdož toho upře? Pracuje se zajisté s velikým úsilím, s velikým stu-diem a s obětmi, o čemž se každý, kdo oči má, lehce může přesvědčiti. Vymoženosti této práce jsou jistě dnes již takové, že zasluhují slušného uznání a slibují nejlepší naděje. Proto již neuml-