katolÁekon		poSvatil on
Mx LSEZ
vydavatel
1893, ROČ	XX,	F. J. LEHNER.	MS10 ~,
:- ~Iii llnunwwnllÍnÍIIIIIUwI111nInnIIIIIIInIIIIIIIIIIIIIIIIÍÍIIÍIIIÍIIIIIIIIIIIIIIII1lÍI111ÍIIIIIIII	I II If 111111 I IIIIIIII IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII IIII~IIIIIIIIIIIIPÍIIIIIIIIÍIIIIIIÍIIIÍIIIÍIÍIÍÍIÍÍm~c

31,(ttntinnm Tenebr,,irnnl v metropolitním chr(ímu Páne.
Vypravuje Clemens Kuffner. (Pokračování.)

V druhém Nokturnu ocitáme se za Ježíšem v souduici před veleknězem uprosticd bezbožné rady a mezi křivými svědky. Ježíš: inops et pauper, chudý a nuzný; Kaifáš: potens, mocný; vysoká rada: iníquitas in excélso, nepravost na výsostech; a svědkové: impii loquentes nequítianl, bezbožní mluvící faleš. Na-stává mrzký výslech (esercitatio), který dle zevnějšku zdá se přemáhati obviněného Ježíše, v pravdě ale pi-emáhá zde a vrch dobývá spravedlnost Syna Králova (filii Regis), Ježíše, jenž vítězí milosrdným skutkem (křivdu trpělivě snášeje) a láskou, kterou i nepřátelům těmto ukazuje. Myslít, bylo-li by možné, i na jejich ještě obrácení a spasení. Ani ti bezbožníci nemají býti ještě bez naděje. Zlé skutky, které páší, mají zvratně v jejich dobro se obraceti, nebo dí Augustin: zlí proto žijí, aby se napravili. Tím jedině se ještě rozeznávají od zlo-duchů a zoufalců, jichž los naprosto rozhodnut a ve zlém již na věky se povahuje. Nemají se tedy onino zavrhovati; sám Pán, ač od nich odsouzen a ukřižován byl, k nim ruce své vytahoval a za ně prosil. To jest asi jádro tohoto druhého oddílu dnešníllo sv. officia.
Vítězství lásky Kristovy nad neurvalostí bezbožných soudců skvělými slovy hlásají Antiphony a žalmy. Podobně tóny, jimiž tyto pi•ioděny jsou, slavnostnějším tokem se nesou (lIod.

VIII., I.). Sv. Augustin pak činí o tom v Lekcích hlubokomyslný výklad, vy-cházeje ze slov žalmu 54. — Přetruchlý pak los jednoho ze zoufalců, o jehož nápravě již pouští se naděje (desperánda correctio), milovníka světa, té tmy (mundi, tenebrarum harum), lakotníka, jenž, ač z učedníků byl, Pána nepoznal, jemuž by lépe bylo, kdyby se byl ne-narodil, toho představují nám Responsoria.
Pozornost naše ovšem čelí a soustředuje se sem. »Amicus meus«, přítel můj políbením mne zradil, sténá láskypiná duše Kristova. lIůj apoštol! Jaká rána, jaká bolest! »Kdyby nepřítel se byl proti mnč pozdvihl, snesl bych to ovšem; ale ty, člověče jednomyslný, vůdce můj a známý můj, který jsi spolu se mnou sladkých požíval krmí !« Tak již Pán skrze prorolca naříkal. (Ps. 54, 13.) --Slova Kristova oblékají skladatelé církevní skoro vesměs v jemnější tóny, snažíce se tak označovati Jeho Božskou lahodnost a pi•ívětivost, která se nedala másti a unášeti vášněmi přílišné radosti, neb překypujícího hněvu, neb nemírného bolu. Zvláště staří byli o to velmi dbalí, nejednou až nápadným způsobem.
Tak to shledáváme i v Responsoriu tomto prvním, kteréž spolu s následujícími dvěma pochází od kněze Ignáce Mitterera, skladatele z přítomné doby. Lítostně nad míru zní to slovo »amicus