-44

Leč ani Palestrina nedovedl zastaviti proudu zhoubného, jenž lidstvo doby té uchvátil, a pravý vkus mu vyrval. Zdivočilé a pusté zvuky znešvařené hudby, chrámové byly jeho vrstevníkům milejšími než velebný chorál a klassická hudba Palestrinova.
Povrchní směr jeví se i v psaných památkách hudebních z konce periody této pochodících, jež jen zběžným a ledabylým písmem se vyznačují. Blížící se úpadek jest neodvratný.
Na východě jeví se opět slabý záblesk reformy hudby církevní ve stol. VIII. přičiněním sv. Jana Damascenskélio, leč opět brzy utuchá.
III. (1600—1800.)
Zvláštním zjevem jest jistě, že dobu, v níž v oboru hudby tolik znamenitých mužů žilo a působilo, dobu Gluckovu, Haydenovu, Beethovenovu, Mozartovu, \Vaguerovu a jj. dobou úpadku nazýváme. Nutno tu totiž rozdíl činiti mezi hudbou světskou a církevní. Co zatím na jedné straně hudba profanuí vývojem opery a oratoria působením výše jmenovaných mužů pokročila, ano znamenité výše do-sáhla, umění hudby církevní bylo zanedbáváno.
Úpadek, kterým počíná stol. XVIL, nenastal rázem, než byl již delší dobu v periodě pi-edchozí připravován rozličnými zlořády, jež v hudbu církevní se vloudily. Promluvíme o příčinách jeho.

První příčinou takovou byly sequence. Tento druh zpěvu vešel záhy v takovou oblibu, že, jak praví R. Schlecht, tvorba sequencí se stala pravou manil, a jak povolaní tak nepovolani v tomto oboru se předstihovati snažili. Historikové čí-tají v době té na 420 sequencí. Pi-i množství takovém a za okolností těch nebyly všechny sequence, jalo zdravý rozum dá, klassickými. První sequence byly interpellace melodií Rehořských. Než čím dále tím více se vzdalovaly od původního zřídla svého, až octnuly se na bezcestí, a místo by hledaly jak se vrátiti odkud vyšly, zabředly ještě dále, — a místo melodií Rehoi-skýcll po-čaly se ozývati v církvi hymny a zpěvy mající nápěvy světáckých popěvků nejhrubšího zrna.
Další příčina úpadku hudby církevní byl zpěv mnohohlasý, hudbou instrumentální doprovázený. Stalo se pravidlem: čím více hlasu, tím dokonalejší skladba. Test, část to liturgických zpěvů pod-statná — byl vedlejší, ano skladatelé ho mnohdy ani nepsali, nadepsavše nad jediiotlivé části skladby Kyrie, Gloria atd., rozdělení jeho ponechavše zpěvákiim.
Povahu pak zpěvu poznáváme z výroku dra Nohla, jenž dí, že pi-i zpěvu mší f osquinových (-1' 1520), ovšem se změněným testem, bavila se společnost tancem.
(Pokračováni.)

111,,ttlttiillliu Tenebr~irum v iuetropolitllím chran><ll P~n.
Vypravuje Clemens Kuffner. (Pokračováuí.)

Škoda, že Responsoria Croce-ova, tak vroucná, lahodná a umělá, jsou neúpiná, a že se z té pi-íčiny méně hodí k liturgii přesně slavené. Croce vynecllává pravidelně věty Versikulu, potom ne-opakuje věty od asterisku, čímž ovšem i v Resp. po ti-etí Lekci odpadá opalcováuí od počátečních slov. Jinde zase užívá slov, jichž v Liturgii není; jako na př. v Resp. svrchu uvedeném, kde místo: N Vigiláte, et oráte atd. má on: Fiat volúntas tua. Skladby Viadanovy, Vittoriovy,Loilovy, i Ferrariovy jsou v této příčině dokonalejší.
Též druhé Responsorium bylo od

Croce. "Začínají alt a bass figurou unylou, v pravdě velmi truchlivě znějící, slova: Tristis est, kterouž figuru hned v pře-vrácené poloze imitují sopran a tenor a připojí se k prvnějším, načež se hlasy proplétají naznačujíce velmi pi-ípadně boj, kterýž v pi-esvaté duši Kristově nastal, když se jeho člověčenství před-stavilo nastávající utrpení. Zase se vy-noh alt s bassem v slovecll: sustinéte hic, a sopran s tenorem podobně opa-kují. Tu cítíme, jak úzkost Pállě: roste a jak se hrozí býti opuštěným. Ale božská trpělivost nabývá pi-evallu a klidně ukazuje učedníkům blížící se nepřátel-