— 43 —
Přehled dějin církevní hudby.
Nap>al Frant. Vs`etečka. (Pokračoviní.)

Sequence, jež v době této původ svůj mají a ji charakterisují, stojí svým původem na základě hehořském. Byla řeč již o velmi figurovaných po Graduale následujících Alleluja. Poněvadž melodie Alleluja nesnadno se pamatovaly, pod-kládány jim texty delší, bud v řeči vázané neb nevázané. A zpěvy takto povstalé slují »sequence« následující (t. j. po Graduale.) Byly-li v řeči nevázané, zvány též »prósy«.
Sequence měly dvojí dobrou stránku (ač později též k úpadku chorálu pi-ispěly). Jednak pomáhaly Ic snadnějšímu pamatování těžkých melodií, jednak se z nich vytvoi Ia píseň lidu. Sequencí se zachovalo mnolio. Některé z nich pějí se dosud. (Stabat mater, llies irae).
Jest opět na čase poohlédnouti se, jak zatím pokročilo písmo notové. Mluvili jsme o neumách a řekli jsme, že neudávaly pravé výše tónu. Vadu tu snažili se theoretilcové odstraniti dvojím způsobem.
Hermannus Contractus (i 1054) při-dával k neumám písmena na pi•.: t (tonus t. j. celý tón), s (semitonus t. j. půl tón) T (terce) D (diatessarou = quarta) atd. Tak mohl již přece lépe zpěvák poznati, oč má hlasem vystoupiti. V Italii oi•ipadli na myšlénku jednodušší, v následcích znamenitou — na užívání linií. 7. počátku užívali linie jedné, červené, na označení tónu f. K té pi-idána později linie druliá žlutá na označení tónu e. Tak ve stol. X. a XI.
Když však Ilucbald (~. stol.), mnich Amandský ve Flandrech, chtěl zavésti zpěv vícehlasý, písma neumového užiti nemohl. Pokusil se tudíž psáti noty stalým i•ečlcým písmem notovým, t. j. velkými písmenami. 1'olcus ten se ne-zdařil. Proto užil způsobu tohoto: slova na slabiky rozdělená vpisoval dle stoupání či klesání melodie v rovnoběžné linie, po stranách označiv t, celý tón, s semitonus, piiltón. Počet linií se i•ídil počtem tónů, vlastně rozsahem tónů v písni obsažených. Byla-li skladba vícehlasá, psal pod sebe jednotlivé hlasy, čímž se množství linií nakupilo.
Vícehlasý zpěv Hucbaldův, který ne-byl leč postupování v quintách neb quartách, vzmáhal se na úkor i•ádného chorálu a přispěl k jeho úpadku.

Dobu po Hucbaldovi až do konce XVI. stol. charakterisují historikové jako dobu veliké činnosti hudební. Na všech stranách bylo mnoho klášterů, jež se hudební tvorbou takořka předstihovaly. Tak jmenovati hlavně lze Dominikány, Karthusiány a Cisterciáky.
Skládány četné antiphony, responsoria, hymny a sequence, dobré sice ještě, leč té pravé ceny a povahy Rehořské již nemající.
Hlavní zásluha však periodu té v tom záleží, že konečně nejisté a nesnadno řešitelné neumy vpraveny byly v řádnou a jasnou soustavu liniovou. Dílo to pi-ipisuje se Quidonovi Aretinskému, mnichu řehole sv. Benedikta (XI stol.), jenž mezi linii červenou a žlutou vložil jednu linii černou, a rovněž talc jednu ještě pi-idal pod červenou linii. Konecně psány jen černé linie a jedna označena písmenou f (dříve červená), druhá pak c (dříve žlutá).
Značením takovým učiněn počátek klíče.
Noty Quidonovy, jednodušší to neumy, nazývají se pro svoji podobu » pedes muscarum«muší nožičky, z těch vyvinulo se písmo čtvercové, jehož se dosud v chorálu užívá, a písmo podkovo vé čili gothicicé, jaké nalézáme v mnohých starýcli aiitiphonariích.
Ve svoji soustavu pi•ivedl Quido celé Antiphonarium sv. lZehoic; jemu tudíž děkovati máme, že zachoval nám vzácné perly pravého zpěvu církevního. Bez jeho pi•ičinění byly by nám původní neumy skoro zcela nerozluštitelnými hádankami.
Po té době zimničné téměi• horlivosti nastává ne5fastná doba — ochablosti. Chorál ve stol. XIV. znenáhla pi•estává býti náležitě oceňován, a na místo jeho vkrádá se hudba meusurovaná, t. j. taktovaná a polyplionická, poslední na mnoze bezcenná.
Jalco jasná hvězda zazářil v tento, zmatek ještě slavný kníže hudbyGiovanni Pierluigi da Palestrina (i 1594) se svou školou, pěstíci polyphonii na základě chorálu mistrně založenou. Skladby jeho jsou tak krásné, že Yius IV. slyše mši jeho věnovanou papeži Marcellovi, zvolal: »'Fot jistě zvuky zpěvu, jejž slyšel apoštol Jan ve vítězném Jerusalémě!«