-35

ač v úpadku telidy, pi•ece ještě všechnu krásu svoji neztratila. Dle mínění toho byli by křesfaué zkrátka vzali melodie písní polianskýcli a jich pro písně své užili.
Leč nové íískalí ! Jestliže křestané nevzali hudbu židovskou »ne videautur judaizare«, jali by byli mohli sáhnouti lc hudbě pohanů, svých nejúhlavnějšíell nepi-átei ? Domněnku tuto nazývá Schlecht »eiue gruudlose Triiumerei«.
3. třetí domněnku zastává Kiesewetter, an dí, že zpěv církevní jest něco zcela nového. Přirozený prý to zpěv lidí prostých a nevzdělaných, jakými byli první kiestané, jenž se časem zdokonalil.
'-e se zpěv časem zdokonalil, rozumí se samo sebou, ale že by první křestané byli bývali sami nevzdělaní a nevědomí lidé, připustiti nelze. Vždyf jsme pravili hned na počátku, že mnozí básnili a tvořili napěvy původní ku zpěvům těm. Mimo to nás uči dějiny, že mezi prvními ki•estany byli i senatorové, učenci, ano i členové panujících rodin.
Nelze tedy ani jedno ze tří mínění těchto za naprosto správné míti, leč možno jaksi všechna spojiti a omeziti, a tak novou, pravdě podobnější domněnku vytvoi•iti. To jest. Ki-estané pocházejíce jalo z Lidů tak z pohanů nedovedli se zcela z poměru dosud jim zvyklých vymaniti a proto dlužno zpěv jejich po-važovati za zpěv lidu, založený sice na základě antickém, však zcela provanutý duchem novým, duchem kicstanským.*) (Ambros, II. Bd., S IO, II.)
Dosud byla řeč o hudbě křesfanů za doby, ledy skrývati se jim bylo v temných katakombách. Pro temnotu však katakomb a ústraní nebyla církev Kristova zi-ízena. Naopak, světlo víly Kristovy napiniti a ozářiti mělo celý svět.
Yi•išel rok 313., kdy slavilo křestanství po ti-ech stoletích piných útrap a strastí největších radostné z mrtvých vstání. Tu v nových a důstojných svatyních též radostnější a spořádanější rozléhati se měl zpěv, zpěv, jenž v celé církvi jednostejným býti měl.
K i•ádnému provedení oprav těchto však nestačil již ani lid, ani zpěváci sti•ídavě s ním pějící. Třeba tu bylo pěveckých škol. Proto již papež Sylvestr
*) Tato ncvá domněnka dá se srovnatí s domněnkou těch, kteií mají za to, že počátek hudby kiesťanské hledati dlužno v židovstvu. Dokázáno výše z Ambroie, že Židé neměli hudby vlastní více, ale mívali řecké. I hudba jejich byla tudíž antickou.

založil na počátku IV. stol. školu takovou v Římě. Druhou založil dle svědectví Anastasia Bibliothekaria, historika v IX. stol. žijícího, papež Hillarius roku 350. Mohlo tedy již concilium Laodicejské r. 367 Can. XV. stanoviti: »Non oportere praeter canonicos cantores,qui suggestum asceudunt et ex membrana Íegunt, aliquos alios canere in ecclesia«. (Nesluší se, by mimo řádné zpěváky, ktei-í na povýšené místo vystupují a z listu čtou, kdo jiný v chrámu zpíval.) Těmito »cantores canonici« rozuměti dlužno zpěváky, kteří odbyli školu pěveckou; suggestum ascendunt, t. j. měli v chrámě vyvýšené místo blíže oltáře; ex membrana legunt, rozuměti třeba rituale, jež v rukou měli a tak zpěvem liturgickým stále s knězem obřady konajícím ve spojení byli, s ním bud' zpívajíce neb jemu odpovídajíce.
Ve školách těchto vyvinuly se čtyi•i základní tOnlny t. zv. authentické, které s přidruživšími se o 200 let později čtyřmi toninami plagálními tvořily základ vší hudební tvorby až do 17. stol. Původcem prvých čtyi- tonin prý jest sv. Ambrož (i 397), biskup v Miláně, jenž zpěv k takové dokonalosti povznesl, že sv. Augustin ve Vyznánícll (X., 33) praví: »Vzpomenu-li na slzy své, které jsem proléval při zpěvu církve Tvé na počátku obrácení svého ... velikou opět poznávám zařízení toho užitečnost.«
Se šíi-ícím se ki-estanstvím po západě přibývalo též básníka hymnů a pěstitelů zpěvu cllrámového. Kde po prvé slovo Boží se ozvalo, taln počato též s cvičbou zpěvů církevnícll, a tak záhy velebné zvuky ambrosianské zaznívaly po velké části Evropy ku cti a slávě Boží. Zpěv pokračoval, aby v nejblíže příští době sv. Řehořem, papežem, nového a ještě jasnějs"ího lesku nabyl.
Nepatrnou ještě zmínku učiníme o východních zemích.
Tam vzmáhal se též utěšeně zpěv z počátku. Měl-li západ svéllo Ambrože, měl východ sv. Basilia, který též zpěv velmi zvelebil. Než záhy potkal zpěv týž osud jako všechno církevní umění, — strnul a místo by pokračoval, klesal stále hlouběji a hlouběji.
II. (600-1600).
Zpěv ambrosianslcý měl jednu vadu. Řídil se totiž řeckou časomírou.*) :Zádná
*) Tak Raym. Schlecht. Všichni však nejsou téhoi míněni. P, Kicnle v díle svém .Choralschule«,