— 34 -‑

z mnoha závažných důvodů mysliti možno nebylo.
Zpěvy jejich pak svým obsahem byly zpěvy starozákonní, obsahující proroctví a předobrazení blessiáška! Na předním místě ovšem žalmy. Dle staré tradice zpíván byl při nejsvětější oběti žalm 23. Dále pěny byly též clrvalozpěvy (cautica) starozákonní: Mojžíšíiv, mládenců v peci ohnivé, "Zachariášův, Marie Panny a Simeonův.
Rozmnožováním se řad věřících po-vstávali také básníci, kteří básnili pit-vodní zpěvy ku cti a slávě Boží a zá roveň je opatřovali jednoduchým nápěvem, jenž se podobal více jednoduché recitaci než zpěvu, na jaký my jsme zvyklí.
O zpiisobu zpěvu hodnověrné svědectví vydává svatý Augustin ve svých »Vyznáních« (X., 33.), kde di: »Bezpečnějším mi se zdá, co mi o Athanasiovi biskupu Alesandrinském bylo vypravováno, který tak mírně velel měniti hlas pi•ečítajícímu žalm, že bližší to bylo od-říkání než zpívání.« Podobně sv. Isidor: »Primitiva ecclesia ita psallebat, ut rnodico flexu vocis psallentem faceret resonare, ita ut pronuntianti vicinior esset, quam psallenti.« (Prvotní církev tak pěla, že zpívajícíma mírnou modullací měniti hlas kázala, takže pi odnášení podobnějším to bylo, než zpěvu.) A tak všichni shodují se v tom, že zpěvy církevní té doby cliudé recitaci se podobaly.
A jalo se učili ki-eslané těmto zpěvům? Těm, kteří schopni byli, volno bylo před oltář předstoupiti a tam Hymnus k oslavě Boha bud jimi samými složený neb z písma sv. vzatý zazpívati. Častějším pak opětováním i ostatní přítomní písni té se přiučili. Zpiisob tento stvrzen jest Tertullianem, jenž dí: (Apo-109. 39) »Post aquam manualem et lumina ut quisque de scripturis sanctis vel de proprio ingenio potest provocatur in medium Deum canere.« (Když voda k umytí rukou a světla přinešena jsou, dle toho jak každý z písem svatých a nebo z vtipu svého umí, vyzývá se do prostředku, aby Boliu zpíval.
Tak v dobách nejstarších. Později
vzato několik vycvičených předzpěváků,
kteří novým písním lid učili, čímž učiněn
již počátek sboru zvláštního, jenž v do‑
bách pozdějších hlavní úlohu měl, an lid
pouze kratšími responsoriemi odpovídal.
Již za Trajana, císaře Římského,
(98—I17) zřízeni byli sv. Ignaciem An‑

tiochejským zpěváci, cantores zvaní, jako zvláštní třída, klerikům nižšího svěcení na roveň postavení, jejímžto úkolem bylo stiídavě s lidem zpívati (ne tedy již toliko pi•edzpěvovati). Sokrates, historik církevní stol. V., připisuje zřízení toto zvláštnímu vidění, jež p.ý sv. Ignác měl, a v němž se mu zjevily kůry andělské střídavě chválu Boží zpívající.
Takový klidný a vážný zpěv na od-lehlém, tichém místě posvátném budil zajisté city vroucí zbožnosti, zcela jsa rozdílný od divadelního zpěvu pohanů, jenž provázen divokou hudbou instrumentální, jen smyslnost dráždil, cit náboženský však urážel Iludba toho druhu ki-estaninn se nehodila k jejicli nábožným písním; mimo to mnohem snáze by se byli vydali v nebezpečí vyzrazení hlučnou hudbou instrumentální.
Však i chudá modulace církevního zpěvu prvních století musila spočívati na nějakém základě, musila vyprýštiti z nějakého pramene. Kde hledati tento základ? O tom jsou mínění rozličná.
I. Církev prý přijala staré nápěvy židovské, jaké za krále Davida zavedeny a postupem času zdokonaleny byly. Domněnku tuto považuje Raymuud Schlecllt za dosti pravděpodobnou; poukazuje totiž na nápadnou podobnost chorálu řellořského s tradicionelním zpěvem ;Lidů v synagogách. Však Augustin Ambrož o správnosti mínění toho pochybuje. Když totiž r. 587 clu•ám Salamounův vyvrácen a 'Lidé Nebukadnezarem od-vedeni byli, jalo v jich bohoslužbě talc i ve zpěvu jejich nastal úpadek, nebol obé na chrám bylo omezeno. Ypěv, jenž prý tehdy notami zachován býti nemohl, upadl v zapomenutí, tak že, když se 'Lidé znova do vlasti Cyrem vysvobození vrátili a chrám znova zbudovali, té pravé chrámové hudby již neznali. A zůstalo-li pi•ece ještě něco ze staré hudby, to musilo jistě zaniknouti později pod vlivem umění i-eckého, jež zároveň s filosofií v dobách pozdějších do Palaestiny pic§lo. Mimo to nebyli by křeslané snad přijali hudbu židovskou za svoji »ne videantur judaizare«. A konečně, jak by se byla dostala hudba židovská na př, do Říma? Snad věrověstci? Ti starali se, by učení Kristovo hlásali, ponechávajíce uctívání Boha zpěvem na-prosté libovůli obrácených.
2. Mínění druhé zastává J. J. Rousseau. Považuje hudbu starou křestanskou 2a zbytek staré hudby řecké, jež prý,