-28

a slyšeti aspoii Matutinum Tenebrarum. Pokaždé byl jsem i doprovázen některými ze svých zpěváčků, kteří tu radost tuze ochotně se mnou sdíleli. Letos dokonce se nám podařilo po oba dny si toho dopřáti. Ale po druhé již za větší oběti, neb nám před samým nosem ujel vlak na zpáteční cestě, tak že jsme si musili vzíti drožku. A tak jsem se od-hodlal, což jsem již i jiná léta učiniti chtěl, že o tom budu psáti do »Cyrilla« aby možno-li budoucně i mnozí jiní na ty zpěvy do Prahy připutovali, byvše na né upozorněni. Nechtěj však nikdo považovati řádky následující za nějakou kritiku, nebo ku kritice nejsem kompetentní. Považuj je za výlevy srdce blaho-citem překypujícího, které nežádá, než aby se i jiní s ním spoluradovali. Vímt napřed, že jest mezi Cyrillisty mnoho těch, kteří v tiché chvílce rádi se mnou aspoii v duchu za tou příčinou pout tu vykonají, aby se zase k nové práci na poli církevního zpěvu osvěžili.
Pi-ekrásný byl letos čas o Velikonocích, piný jarního úsměvu, a takový jas pronikal i srdce mé, když jsem vstupoval vzhůru na náš církevní Kapitol. Únavy tělesné po dlouhém schodišti málo jsem si všímal ; holí, o kterou se duch opíral, byly idealy, které stály přede mnou a jichž obrazy jsem držel v rukou v podobě partitur. Nyní pryč z mysli vy všecky chmury dusného a těžkého světa politického, jež se vynořujete z pohledu na královské město ležící pod nohami! Neutěšené zjevy vaše působí jako mráz na ducha; ne:ií ve vás momentu, jenž by mysl zahříval, ale rozrušuje ji, zdivočuje a všech idealů zbavuje. Ted chci zase cítiti v srdci to oblažující teplo, které v mládí o těchto dnech celou duši pronikalo a ji tak štastnou činilo. Vratte se, vy velikonoční, vy líbezné představy svatých událostí a posvátných míst, jež jste bývaly sladší nade všecky pomysly a výjevy celého světa. A hle, když jsem se blížil ku dveřím velechrámu, opravdu ty libé představy se vracely. Zase zjevilo se v duchu posvátné večeřadlo Ježíšovy Paschy, zas ta zelená hora s Getsemanským poplužím, to nádvoří Kaifovo, dvůr Pilátův, ta brána města a kamenitá cesta ku Golgotě, zas ta líbezná zahrádka, kde byl hrob Páně, všecko v témž jasu a v těchže barvách, jako za dob idealů piného mládí. A s tou náladou vnitřní blažen ponořil jsem se ve svatý výkon,

jenž se v chrámu Páně započínal, a všecko ostatní pustil z mysli. Byly to chvíle blahé, krátké sice, ale stíny je-jich zasahají daleko a utěšují dlouho.
Rázem čtvrté hodiny vchází tichý průvod od postranního vchodu k oltáři. Zvuk varhan nezní a i šumot dosavadního pi-echázení utichá. Zrakové obracejí se k velepastýři, jenž dnes přichází bez obvyklé slávy. Tak asi vyšel ježíš za tiché noci při svitu měsíce, obklopen apoštoly v tajupiné s nimi rozmluvě ze brány města do zahrady na Olivetě. Slavné Hosanna již dávno umlklo. Na-stal smrtelný zápas v krvavém potu a zavznělo veliké slovo: Pater, fiat voluntas tua, jímž Pán přijal na bedra světospasné umučení. Tíž jeho ulehla v té chvíli na jeho svatou hlavu. To se již také hlásá v nastalých hodinkách: Opprobria ceciderunt super me!
Velebně vyjadřují ozvuk toho žalmy, jimiž se sv. officium otevírá. Jak krásně se ten zvuk nese v klenbách chrámových! Sborové alumnů s ostatním kněžstvem v presbytéři proti sobě postavení pějí žalmy střídavě s podivuhodnou, dříve nebývalou stejnoměrností. Všichni jakoby jedněmi ústy stejně počínají a přestávají; není spěchu, není zdržování ani opozdování se. Pravda jest ovšem, že někdy délkou žalmu hlas silně klesá, nelzet se tomu uhnouti, ale za to zase tím více posluchače osvěží vysoká intonace žalmu následujícího. Gloria Patri v těchto dnech odpadá; na místě toho odchýlí se druhá polovice posledního verše žalmového od obvyklé finály a ukončí se po předcházející arsi kadencí na kvartu dolů, což když oba sbory spojené mohutným hlasem zpívají, činí impoantní dojem. Antiphony přednáší sbor choralistů na kůru, v té příčině z dávna vyškolený, dovedně, obratně a příjemně. Intonace žalmů jakož i Lamentace zpívali dva alumni vskutku nepřekonatelně krásně. Hlasy vysoké, čistá vokalisace, správné přizvukování a citupiný přednes rázem uchvátily srdce všech, tak že v chrámu vše utichalo, chodící se za-stavovali a patrně dojati libým zpěvům horlivě naslouchali. Tím více ovšem ti, které sem nepřivedla jen pouhá zvědavost.
Co Lamentace Jeremiášovy vyjadřují, jak ty l: srdci lidskému mluví, to nelze nikterak vysloviti. Jsout to myšlénky toho Ducha, o němž dí sv. Pavel (Rom. 8, 26.) že »prosí za nás lkáními nevy-