— 27 -‑

sešel již a pobledl v lopotu pastýřském jako ten vlas na hlavě, leč právě ta chatrnost jeho zdála se p~ipomínati chudobnou řízu Pána Ježíše, jako vůbec celá ta tak podivuhodně rovná a souměrná postava zvěčnělého velepastýře, s tou přísnou a pi•ec milou tváří probouzela v duši obraz postavy Ježíšovy.
Leč již čas, abych váženého čtenáře od minulosti obrátil k pi•ítomnosti, což činím tím raději, čím potěšiteLiější jest pokrok, jenž se zatím stal.
Od dob, kdy dosedl na stolec arci-biskupský J. Em. nynější nejdůstojnější pan kardinal, a kdy po Škroupovi zaujal ředitelské místo na kůru svato-Vítském prof. J. Foerster, všecko se najednou povzneslo k netušené před tím výši. A to jest hlavní příčina proč jsem se chopil pera, abych aspoň částečně vypsal reformu tu v »Cyrillu«, v němž jsem do dnes marně o tom hledal zpráv bližších. Na prvém místě platila ovšem reforma svatému týdnu, jakožto nejznamenitější části posvatné liturgie. Ve svatém týdnu sbíhá se a sesterské políbení si dává největší žal Církve s největším plesáním a radostí; zde oslavují se nejvznešenější události ze života Páně, střední body našeho vykoupení : smrt Páně na kříži a z mrtvých vstání jeho. Což divu, že se Církev sv. všemožně přičinila, aby tyto nejčelnější události v liturgii své co nejlepé znázornila a zpamátnila. I'řelconalat tu samu sebe. Me vykonala dílo tak překvapující, že nemůže býti nikdy dosti oceněno. Věky a věky odehravá se toto drama ve všech chrámech světa, a přece nikdy nestárne, nevšední, ale vždycky jeví novou a novou osvěžující a přítažlivou sílu, která upoutá mladé, staré, učené, neučené a a vůbec všecky vrstvy věřícího lidu. V tomto díle nalézá ku podivu každý od nejprostšího do největšího vzdělance záživnou potravu duševní, a proto vídáme na ty dny chrámy napiněné a zástupy v zbožném zanícení. V skutku, kdo z věří-cích se netěší na obřady sv. týdne? Pře-mýšlíme-li o tom, nemůžeme se zdržeti velikého podivení a musíme uznati, že tu líbání hodnou knihu sv, liturgie rovněž jako Písmo sv. psala ruka Boží, která jedině a nejlépe zná a umí vyhovovati všestranným tužbám lidu.
Není pochybnosti o tom, že si lid ki•estanský tohoto svatého dramatu nade všecko váží. Cítit v něm ohlas svého

srdce a zajisté již přirozená náklonnost vede jej k tomu, aby se tato liturgie co nejdůstojněji slaviti mohla. Každý rád k tomu dopomáhá. V sv. týdnu ukazuje se vždy skvěle štědrost křestanů ku chrámu. Všecko hledí přispěti k okrase Božího svatostánku, Božího Hrobu a ku slávě Vzki•íšení. Co se tu schází květin, ač bývá doba ještě na kvítí chudá, co světel a jiných příspěvků! Leč i umělcové snášeli a snášejí k témuž účelu svá nejlepší díla, což platí v první radě o mistrech církevní hudby. Z těch snad žádný na sv. týden nezapomněl. Obřady sv. týdne jsou od těchto umělců obmyšleny skutečně královskými dary a to již od staré doby. A ani dnes neustává tato štědrost, nebo kolem Hrobu Božího nepřestávají skladatelé církevní hromaditi oběti své, slcladby krví srdce svého psané, tak že i v tom ohledu platí slovo Isaiašovo (t i, io.) : »a bude hrob jeho slavný«.
V starší době byli to obzvláště mistři šestnáctého a sedmnáctého století, kteří obahatili svatý týden skladbami nesmrtelnými, ba vůbec nedostižnými. Provázeti obřady svatotýdenní zpěvy těchto mistrů jest i dnes ještě tolik, jako obklopiti je nejzářnějším leskem, přiodíti je nejskvostnějším rouchem. Dodnes nejproslulejší kůry chrámové kladou si za čest a chloubu, mohou-li o sv. Týdnu a jindy přednášeti plody starých mistrů. A k těmto kůrum přidružil se během dosti krátké doby zásluhou výtečného interpreta starých J. Foerstera i kůr našeho velechrámu svato-Vítského. Po čem mnoho uvědomělých Cyrillistů práhlo stalo se skutkem. Po několik let již ozývá se v staropamátných stěnách dómu Hradčanského tento vznešený zpěv, jejž kůr Foerstrův, z di-ívějších již let důkladně vyškolený, přednáší s největší pietou a zručností. Jako dítě radostí jsem zaplesal, když jsem před časem četl první ohlášení svatého týdne. Té chvíle jsem si umínil, že naskytne-li se mi příležitost, zpěvů těch nezanedbám. Ale, zdali se mi taková příležitost naskytne? V těch dnech posvátných má i venkovský duchovní správce tolik práce; vždyt i sám musí ty svaté obřady konati, a mimo to zpovídání věřících, péče o pořádek v chrámě přes celé dny, příprava k slovu Božímu a jiné starosti všecken čas jeho vyžadují. Leč přece se mi každoročně aspoň bud ve sti-edu neb o Zelený Ctvrtek odpoledne umožnilo jíti do Prahy