katolickou	pOSVútIl0l1

CYR=SEÉ.
Majitel, vydavatel a redaktor:
1893, RObík XX,	F. J. LEHNER.	Číslo 4.
III IIII IIIIIIIIIIIIII11111111111111111111IIIIIIIIIIIIIIII IIIIIIIIIIIIInIIlu111111111111111111II IIIIIIIIIIIIIIIllll11111111111111111111111111111111IIIIIIIIIIIIIII IIIIIIIIIIIilllll 1111111	IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIÍÍIÍIÍIIIIIIIIIIÍIIIIIII1ÍIIťl~c;
Matutinum Tenebrarum v metropolitním chrámu Páně,
Vypravuje Clemens Kuffner.

Choditi na Matutinum Tenebrarum bývalo mi již v letech seminářských pravou slastí. Tehdáž chodívali jsme k sv. Vítu i do císařské kaple. Nevím, že bych by1 někdy odtamtud odcházel a neodnášel ssebou hluboké dojmy. Klenby svato-Vítské dojímají srdce již samy o sobě, avšak nikdy neúčinkovaly na mne tak, jako ve dnech sv. týdnu při Matutinum. To tajupiné přítmí, ten obnažený oltář, ty svíce na pyramidě, ty pulty, ta sukna rozestřená po lavicích v presbytéři, to naše rozsazení v superpelicích, to tajemné přicházení a odcházení kněží neb sakristanů, ty napjaté zraky věřících dole všecko bedlivě pozorující, to ticho pod těmi klenbami jindy nebývalé, ten vážný průvod bez zvuku varhan — všecko dělalo velmi dobré předdojmy k nastávajícímu nábožnému dramatu. Sv. officium se tenkrát nekonalo ještě daleko s takovou přesností zpěvů jako nyní, a přece nás uchvacovalo. Naše přednášení žalmů nestálo, at tak dím, za nic. "Zpívávali jsme ze Škroupova NIanualu, kde slabiky mediací a finál byly dosti zřetelně naznačeny; nicméně nemohli jsme se dodělati žádoucí shody. Recitovalo se a zpívalo rychle, znamének oddechu nebylo, přes čárky a středníky se bezuzdně takřka letělo, jeden býval napřed, druhý pozadu: jak to mohlo dohromady zníti? To zajisté pěkné dojmy prve nashromážděné rozplašovalo. Býval jsem rád,

když došlo bud' na lekce neb na zpěv kůru. Lekce bývaly tenkrát skoro vše-obecně přednášeny jéště dle staromodního způsobu s komickou kadencí. Lamentace Jeremiášovy přednášeli toho času choralisté na kůru střídavé: tenorista jednou, podruhé barytonista. Zpívali sice na poslech pěkně, dojemně, leč nikoli chorálně ; protahovalit tuze všecky slabiky. Zdá se, že si v tom brali za příklad operního pěvce Lva, který tehdáž zpívával Lamentace v císařské kapli, a jenž každou notu nejméně ještě dva-krát a přízvučnou snad čtyřikrát tak dlouho držíval. Obdivovali jsme se, jak ten pán, jehož vysoký baryton v pravdě by1 příjemný, může to tak dlouho vy-držeti a neutrpěti lapsus s dechem. Co tenkrát mile dojímalo a nač jsme se i těšívali, to byly hebrejské písmeny v Lamentacích a závěrečná slova: »Jerusalem, Jerusalem convertere ...«, kteráž smíšeným sborem přednášena bývala ze Škroupova manualu. Tyto zpěvky se Škroupovi opravdu podařily. Harmonisace jejich jest trefná, důstojná a velmi tklivá. Na nás tak mocně účinkovaly, že jsme si je v semináři vypisovali a po domácku popěvovali. Lel, že responsoria, kteráž bývají vždy korunou sv. officia, nikterak nesouhlasila s ostatními zpěvy. Nevím, od kterého autora pocházela, nepídil jsem se po tom, jelikož by ani za to byla nestála. Bylat i nad to do-provázena některým smyčcovým nástro‑