— 7 —

Potřepal každému gardistovi ruku, načež se všichni rozešli.
Brzy p~ požehnání vyhrnuli se od Zpěváčků Cvančara s Marjánou a kráčeli k faře. Čvančara měl pěkné žluté koženky s červenou paspulkou po straně, vysoké boty, těsně přiléhající modrý kabátec s podlouhlými lesklými knoflíky a na hlavě beranici; vypadal jako ně-jaký čistokrevný Honda nebo Tonda od Šumavy. Marjána pak šustila v černé květované hedbávné sukni, přes sebe pak měla veliký šátek á la salup a na hlavě nesla černý, prošívaný kapižon, který jí kryl spolu také i dlouhý její krk a část plecí jako pappenheimská přílba. V ruce držela notný košík.
»Pane Mates, já z toho katechismu mám strach, já nic neumím,« zasteskla si, obrátivši svůj panenský uzardělý obličej k Čvančarovi.
»Strach? a proč? Co umím, to umím, a co neumím, proto mi hlavu neutrhne,« odvětil Čvančara sebevědomě.
V tom již byli u fary. Čvančara otevřel dvéře a dlouho cinkající zvonek nade dveřmi hlásal jejich příchod.
Panna Verunka, šedesátiletá) hospodyně a sestra pana faráře vyšla z kuchyně se podívat, kdo to vešel, a vidouc příchozí, zvolala: »Aá, to jsou k nám hosti, pěkně vítám pana ženicha a pannu nevěstu.«
»Děkujeme pěkně,« zašveholila panna Marjána, co jen nejsladším hláskem mohla a upejpavě sešpulivši rty do špičky sykla dech do sebe, »my přicházíme —« nedořekla, nýbrž cudně sklopivši hlavu, dívala se rozpačitě na podlahu.
»Na katechismus,« doložila panna Verunka vesele, »jen špacirujou dále, bratr je doma« — a ukázala na dvéře v levo v chodbě.
Marjána pozvedla na polo hlavu a s cukrkandlovým úsměvem zašeptala: »Zde přináším nějakou maličkost do kuchyně« a podávala panně Verunce košík.
»Ale, ale, že si děláte takovou škodu,« pravila panna Verunka, ač ještě ani ne-věděla, co v košíku je a vzavši košík, odkryla zvědavě víko. V košíku se něco v bílém servitu zabaleného pohnulo, servit se rozhrnul a z něho se pozvedl roztomilý čumáček podsvinčátka, které se nyní začalo s hlasitým rochaním kutiti v košíku, až se v něm postavilo na zadní nožičky a vypletlo z obalu hlavu a krk,' kolem něhož mělo uvázanou jasně červenou stužku.

Mezi tím pan farář otevřel dvéře svého pokoje, podívat se, kdo to tu mluví.
Uzřevše pana faráře, políbili mu oba snoubenci ruku, panna Verunka pak, ob-divujíc krásné čunče zvolala: »Podívejte se, pane bratře, co vám panna nevěsta přinesla!« a ukázala mu košík, z něhož se čuně jako udivené koukalo.
Pan farář se podíval, potřásl dobrácky hlavou a šelinovsky se uscnívaje prohodil žertovně: »Jen jestli panna nevěsta, přicházejíc na katechismus, také dobře umí ?« a hrozil při tom důtklivě prstem.
»Umí — umí,» dalo se podsvinče do křiku. Kdo slyšel dobrá tato zvířátka křičet, ví, že jejich křik »uí uí« není nepodoben břečtivě vyslovenému: »umí.«
Panna Marjána pozvedla své dosud sklopené oči jako nevinná ovečka a špytala : »Jemnost pán musí mi mnoho od-pustit.«
»Nic neodpustím,« smál se pan farář a pravil: »Pojdte dále.« Vzal je do svého pokoje, kde je posadil na starý divan za stolem a usednuv naproti nim, začal k nim mluviti. Čvančara srazil rty k sobě, dívaje se upřeně na pana faráře, právě jako když na vojně bylo mu kommandováno : »Hatit Acht« a ani s něho oči nespustil. Marjána vyhlédala ze svého kapižonu jako kvočna z kukaně, brzy ale při i-eči páně farářově vytáhla z kapsy bílý, vlastnoručně vroubkovaný a vyšívaný šáteček a utírala si obligatní nevěstinské slzy.
Asi po malé hodině odcházeli oba snoubencové z fary na nejvýše spokojeni, že to tak dobit dopadlo.
Ve škole zatím rozléhal se zpěv a hudba. Garda páně učitelova byla po-hromadě na zkoušce, před níž se ode-hrála následující scéna.
»Talc co, mistře náš, na tu slavnou svatbu vyberete ?« tázal se Mareček pana učitela, dříve než se ještě všichni sešli.
»Nějaký, vokalní sbor,« odvětil pan učitel.
»Hm!« zabručel Mareček, »To by nestálo ani za vylezení na kůr.«
»Nu a co chcete více ?« tázal se pan učitel.
»Nějakou mši a tot se ví, že od Haydena,« odpověděl Mareček horlivě.
»No no, vy jste se zvláště do Haydena zamiloval,« smál se pan učitel, »ale já myslím, to že nepůjde, pan farář nebude míti zpívanou.
»Inu at,« pravil Mareček, »proto