— 94 -‑

nedostačuje. Ton bývá skorem vždycky příliš temný, barvy hluboké, má však zníti jasně a ostře, podobající se lepšímu vlašskému tvoření hlasu; napotom bývá příliš těžký, široký a nehybný, má však býti lehký a plynný. Při cvičení zpívalo se skorem ustavičně pianissimo. Výsledek byl překvapující; pokaždé, kdykolivěk se odklapalo na vyprošení pianissima, byl výraz ušlechtilejší, oduševnělejší. Pouze v pianissimu osvojili si pěvci dusevní výraz nápěvu a dovedli ho znázorniti. Pianissimo má ve škole pěvecké neobyčejnou sílu; pianissimem otvírají se uši vnitřního člověka.
Druhé pravidlo, které se nařizovalo a cvičilo, bylo, aby výslovnost kladla se do popředí úst, aby se mluvilo popředím úst a aby ton tvoříl se na tvrdém hrtanu. Tento způsob mluvení má pro kazatele, katechetu a učitele ku zachování hlasu a ušetření sil největší důležitosti. Učitelé zpěvu v seminářích mají na to velikou váhu klásti. Vyučenci budou jim za to později vděčnými. Pouze při takovém mluvení jest dobrý, chorálu schopný tou rnožný. Tvoření takového tonu neobjevilo se příliš těžkým, ač by to přirozenou měrou mnohem snadněji šlo v seminářích učitelských. Zvyk těžkého, drsného tonu prsního nedá se obyčejně u zpěváka snadno odstraniti. Bylo k tomu třeba opětného upomínání po několik dní; na sklonku cvičení dospěli jsme však k potěšitelně lehkému nápěvu, k pružně vznášejícímu se tonu. Rytmus poskytoval poměrně menšícli těžkostí. V počátku jest přirozenou měrou jednotné řízení 130—140 pěvců poněkud těžké. Pomocí jasných a určitých pohybu, jimiž řádná pravidla rytmu se naznačují dospělo se v brzku k jednotě a časem 1: obdivuhodné jistotě. Jelikož o hudebním účinku těchto pravidel skorem všudy nejpřevrácenější názory panují, bude to ještě dlouho trvati, nežli se vyčte z tištěného slova prostý smysl a nežli se z toho pochopi, co účastníkům cvičení bylo pochopiti; přece však hodláme hlavní obsah těchto pravidel zde sděliti: Melodii dlužno poj mouti jakožto zbudovanou z hudebních útvarů; bez těchto útvarů není žádného porozumění melodie; v nich obsahuje se měřítko časového pohybu, odpovídajícího taktu hudby moderní. Provedení figur musí býti hudebně pravidelné; tento pravidelný útvar jest ne-zbytným základem krásy; bez něho není žádné libozvučnosti hudební. Podstatou pravidelnosti jest plynné, lahodné zaokrouhlení, vysti•íhání se všeliké drsnosti a tvrdé hranatosti, proto žádný ton nesmí se zkracovati

ani prodlužovati. První ton každého útvaru intonuje se poněkud silněji, co bylo by lze nazvati výrazem nebo accentuací. Toiiy jsou tedy různé nikolivěk časovým trváním, nýbrž silou a důležitostí, s jakou k uším posluchačovým docházejí. Béře-li se melodie takovou měrou obecným pohybem hudebních, nutno ji ještě oživiti, oduševniti výrazem, který jest jednak ryze hudební, z melodie samotné odvozený, jeclnalc textem přikázaný. Na usnadněnou tolioto výrazu pro smysl a cit doby naší oblibují si někteří choralisté v protahování jednotlivých tonů, což o sobě se nezapovídá. Klepání má týž význam, jako když řiditel nutí sbor schítralý, který z taktu se rozešel, aby přesně a na vlas v taktu zpíval; pokud toho třeba jest, přestává přirozenou měrou výrazné zpívání a melodie zní tvrdě a nezáživně. Později se to již polepší. Nejprve postarejme se o pravidelný pohyb; pak jest připravena půda pro krásný výraz. Jest ovšem možno, že různí choralisté z uvedenými pravidly nevědí si rady, a že uváznou v neoživenosti, pak ale nesmí se obviňovati pravidlo, které ničeho nezavinilo; chyba vězí jinde.
Při našem cvičení šlo to s rytmem prakticky i theoreticky hladce a slušně. Pohyb uchvátil všecky s sebou a případné poučení zdálo se všecky i zajímati i uspokojovati. Přirozenou měrou dostavili se též někteří jakožto odpůrci věci; avšak žádný co takový se nevrátil, nečítáme-li jistého kazimíra, který třetího dne zmizel bez pozdravu a poděkování. Lze míti za to, že možno tímto způsobem přednášky zjednati pevnou půdu pro chorál a nadevší pochybnost jest, ie členové choru při chorálu takto prozpěvovaném raději spoluúčinkují.
Písni kostelní bylo věnovati velikou po-zornost; staré písně vyžadují velmi důkladného studia; pouze častým zpíváním, delším meditováním hudebním pochopujeme staré nápěvy. Bez hlubšího pojmutí jest výsledek velmi zhusta pouhou polovičatostí. Dosti origiuelní a velmi poučné bylo cvičení cír-Icevních písní v kostele, pi•i kterém účastníci zaujali poněkud místo lidu při zpěvu. Zde bylo třeba pevné posice, aby docílen byl přednes živý a pohyblivý, což posléze velmi dobře se zdařilo.
Učitelům cvičení bylo nevšední radostí neunavná horlivost účastníkův. Zde a onde slýcháme, že stav učitelský chová se k re-formě hudby církevní lhostejně a nečinně. Tvrzení takové nikde nebývá vyvráceno důrazněji, jalco při podobném cvičení. Pozoroval jsem dosud vždy stejnou horlivost pro krásnou a svatou věc, (Já též! Red.)