— 92 —

sahu té písně, v níž prorokuje se o králi Jiříku a Fridrichovi.
Na konec dodati jest nám, že tradice této »obecné noty« udržela se na Moravě ještě hluboko do XVIII. století. V rukopisných kancionálech 1VIoravských XVII. a XVIII, století udává se ta »obecná nota« ještě dosti často za pramen nápěvu. Svorec Zlínský (z r. 1681) na př, přivádí ji u písní »o početí Panny Marie«, o obětování, na-

rození, očistování a zvěstování P. Marie a j. V Pomykalově kancionále (z ll, 1727—33) jeví se při písni »Beránlzu Boží Ježíši, jenž jsi sám Bůh« a j.; v Pinkavově kancionále (z Il, 1732—35) při písních na 12.—15. ne-děli po sv. Duchu a j. Dochovalo se: tedy prastaré podání téhož obecného nápěvu až ke sklonku literátsky cli bratrstev na »Horně zemi slovácké«, ba kde se literáti ještě udrželi, podnes »obecnou notou« zpívají,
W. `Konrád.

Předpisy o htldbe církevní v diecési Basilejské,
(Pokračování.)

§ 30. Graduale začíná hned po epištole. Od neděle Septuagesima až do pašijového týdnu jakož i pii zádušní mši sv, přidává se ku Graduale ještě Tractus, mimo všechny všední dny od Septuagesima do popeleční středy a mimo úterý, čtvrtek a sobotu od popeleční středy do květné neděle. V týdnu velikonočním až do pátku, a od neděle nejsv. Trojice až do Septuagesimy přidává se ku Gradualu dvojí Alleluja, pak je verš, po němž opětně opakuje se Alleluja. Od první neděle po velkonocích až do neděle nejsv. Trojice odpadá Graduale, a místo něho se zpívá dvojí Alleluja s veršem, pak další Alleluja s veršem a opakování téhož Alleluja.
Ve svátek sedmibolestné Panny Marie, o velkonocích, o svátcích svatodušních, na Boží Tělo a při zádušní mši sv, následuje ještě předepsaná Sequence.
Veškeré zpěvy tuto uvedené možno také recitovati.
§ 3 r. Credo intonuje kněz, načež bezprostředně po této intonaci pokračuje sbor slovy: Patrem omnipotentem. Není dovoleno opakování slov zpívaných od kněze. Sbor musí zpívati celé Credo až do konce, nevynechávaje ani jediného slova. Credo nahražovati varhanami není dovoleno. Také přerušování není dovoleno. Teprv po skončeném Credu smí počíti obětování.
Aby nebyla služba Boží příliš prodlužována figurálními skladbami Creda, odporučujeme zpívání Creda chorálního, zvláště 0 obyčejných nedělích.
§ 32. Offertorium se má zpívati, jakmile kněz zapěl: Oremus. Možno přednésti je chorálně (dle Graduale Romanum) nebo figurálně zpracované. Z potřeby stačí také recitace. Zbývá-li ještě času po předneseném Offertoriu, smí se užiti latinského ino

tetta hodícího se k slavnosti dne nebo lu•áti na varhany.
§ 33• »Sanctus« se přidružuje bezprostředně ku praefaci celebrantově. Sbor zpívá před pozdvihováním jen »Sanctus«. Víc.ehlasné skladby »Sanctus« nesmí se příliš prodluíovati, aby celebrant nemusil čekati s pozdvihováním. Při pozdvihování sbor mlčí a modlí se. Po pozdvihování pokračuje sbor s »Benedictus«. Dlužno šetřiti toho i tehdáž, když »Sanctus« netrvá až do pozdvihování a kdy bylo by lze »Benedictus« ještě včas přezpívati. Po »Benedictu« možno přednésti nějaký latinský zpěv svátostný.
Při pozdvihování smí se hráti na varhany, ale důstojně a vážně, jemně a zbožně. Lépe však jest, jestliže hra na varliany se vy-pustí. Zvony mají zaznívati jen mezi po-zdvihováním, aby nebyl rušen zpěv »Benedictus«.
§ 34 »Agnus Dei« začíná sbor bez předehry nebo (je-li toho třeba) po krátké předehře, jakmile na slova »Pax Domini sit semper vobiscum« odpověděl »Et cum spiritu tuo«. Agnus možno střídavě supplovati varhanami.
§ 35• Taktéž má sbor zpívati nebo re-citovati »Communio« a to bezprostředně po přijímání celebrantově.
Responsorium Ate missa est« nebo »Benedicamus Domino« smí na varhanách se odehráti.
Ostatní resporsoria při zpívané mši svaté nutno zpívati, a to nejlépe dle chorálnílo nápěvu gregorianského. Vícehlasná responsoria možno připustiti jen tehdy, má-li jeden hlas nápěv chorální jako »Cantus firmus«.
III. Requiem.
§ 36. Requiem se může zpívati choraliter dle Gradualu nebo dle skladby odpo-