-79--‑

proto nacvičil se svou gardou jednu z Haydenovek s pastorálními vložkami. Jako obyčejně vytáhl o třech čtvrtích na desátou se svými věrnými ze školy a podle Polyfemova systému pustil je na chor. Znaleckým zrakem přehlédl na choře rozložené již partesy a posadil se za varhany.
Hodiny v sakristii uhodily deset a ministrant zazvonil. Pan farář zavedl totiž všude, kde působil, a také u nás, ten chvalitebný zvyk, že služby Boží počínány byly na minutu v pravý čas. Za tím účelem pověsil do sakristie spolehlivé kývadlové švarcwaldky, které každého dne dle svých správně jdoucích pendlovek, pendlovky pal< čas od času dle svého slunečního meridianu řídil. Meridian jeho ukazoval tak spolehlivě, že by se byl pan farář o čtvrt minuty správného časti hádal, jak říkával, třebas i s Pražskou hvězdárnou. A že měl pravdu, přesvědčil jsem se sám, když po dvaceti letech na svém působišti sestrojil jsem si ze špagatu meridian na okně svého proti polední straně obráceného budoiru a to úpině dle jeho návodu. Mé hodinky, dle tohoto meridianu řízené ukazovaly vždy čas co nejsprávněji.
Kostel byl toho dne piný a proto bylo v něm dosti teplo, ač venku mrzlo jen praštělo. V první lavici na pravé straně, která byla pro mužské určena, seděl na kraji slouha. Měl na sobě kožich z beránčích kůží, který byl na vrchu hladl~ý a pěkně žlutý, na kraji rukávů a v rohách pestrými květy vyšitý, jako to vídáme dnes na župa-nech, na zádech pak vykouzlila jakás umělá ruka z barevných šňůrek celý keř karafiátů. Čvančara přinesl si tento kožich z Polska, kde jej koupil od nějakého žida za velmi laciný peníz a chodíval v něm vždy jen o velikých svátcích v zimě k velikému obdivu všech kluků, kteří na podivný tento kožich zevlovali ovšem jen trochu ze zdáli, poněvadž slouhův kančuk, který v kapse kožichu nikdy nescházel, udržoval je v patřičné vzdálenosti. Jak jsme již slyšeli, dělal si slouha v čase vánočním v kostele zvláštní výsady a proto sedával toho času napřed v první lavici, v čemž mu nikdo také nepřekážel.
Když bylo po kázání, vzal pan farář do ruky ohlašní knížku a oznamoval pořádek služeb Božích v nastávajícím týdnu. Mezi tím pan učitel významně mrkl na Valentu a Marečka a ti vzavše do ruky klariny, ve-sele se usmáli, kmotr Petržilka vzal do každé ruky paličku, postavil se za bubny a sešpuliv hubu taškářsley zafuněl, pan učitel pak chopil se trubky, tak zvaného principalu.

Skončiv oznámení týkající se služeb Božích, vzal pan farář knihu prohlášek snoubenců a spustil: »V stav sv, manželství vstoupiti míní :« — Při těchto úvodních slovech nastalo v celém kostele ticho jako v hrobě. Pan farář pokračoval:
»Počestný mládenec Čvančara Matěj, obecní pastýř v Kejích«, atd.
Při těchto slovecli oblízl Valenta náhubek své klariny a kmotr Petržilka ohnul se nad bubny jako grošová kudla, drže v každé ruce palici, jako rozhněvaný Perun.
»Bude sobě bráti počestnou pannu Marii Zpěváčkovou, dceru po nebožtíku Jakubu Zpěváčkovi, krejčím v Kejích, 46 let starou. Oba svobodní a katolíci prohla§ují se dnes s povolením církevním a politickým p onej prv —«
Rrrrr, bum, bum, tra, ratatá, ratatá,« zazněl na choře hlahol trub i Icotlóv, na nichí Petržilka hbitou rukou kobylinu vydělával.
Pan farám poněkud překvapen maličko se usmál a vyloviv mezi zněním intrad z kapsy kleriky svou pikslu, sebral palcem a ukazováčkem pravé ruky notný šňupec. Jásavé intrady dozněly, pan farář pak na-zdvihl pravou rulou a pravil důrazně : »P o-druhé!«
Rrrr, bum bum, tra, ratatá ratatá, za-řinčely bubny břeskné a zajásaly klariny s principalem v slavné intradě podruhé, při čemž se horlivému kmotru Petržilkovi objemný a od šňupání, mrazu a kmínky zarnodralý nos třásl jako sulc, Marečkovi pak červenaly se naduté tváře jako osmažené cibulky. Mezi tím si pan farář pohodlně šňupl a právě byl hotov s touto chutnou pro něho nosovou posnídankou, když druhá intráda dozněla.
Maně spustil pan farář pravou ruku na obrubu kazatelny, až to pol ádně buchlo a zvolal slavné: »Potřetí !« Marj ána byla slavně Čvančarovi odklepnuta.
Radostná intrada po třetí zařinčela, při čemž páně učitelův principal vesele třepetal k duettu klarin.
Rozmilí čtenářové srdečně se asi za-smějou tomuto dnes neobvyklému způsobu prohlášek a řeknou: Ten vypravovatel zná kapitálně prášit. Naproti tomu slavně se ohražuju a výslovně pravím, že v první polovici tohoto století byly prohláš',:y s intradami v kostelích něco obyčejného a já sám z mých dětských let se na takové prohlášky pamatuji. Intrady při prohláškách si objednávali obyčejně bohatší ženichové a páni regenschori dávali si za ně platit deset zlatých šaj nů a podle kabátu i více. Když