— 59 —

lecky vzdělaných mužů, kteří o nápravu chrámové hudby se zasazovali. Abych nebyl rozvláčným, obmezím se ve příčině svého úkolu poukázati k velkému hnutí, jaké v našem čase za značného úpadl:u kostelní hudby pro reformu její zvláště v Němcích se jeví. Rakousko, zejména cislajtánslzé země se těmto chvalitebným snahám při-pojilo. U nás již dvanácte rohů trvá diecésní spolek Cecilský, a já za svor povinnost to považuji, vytrvalým a moudrým snahám spolkového výboru při této příležitosti veřejuě své pochvalné uznání vysloviti. Když před více léty se živým nadšením reforma kostelní hudby počala, chtěli někteří pouze chorál pi•i službách Božích připustiti. Tím nevědomky byli přísnější nežli církev, ježto ani koncil tridentský, ani •rádný papež takový ve mnohýcli kostelích nemožný rozkaz ne--vydal, a v Rímě ve chrámu sv. Petra před cčima samé hlavy církve při slavných službách Božích vokální mše s průvodem varhan se provozují. (Sám ? Arnošt blůller r. 1885. festo Dedic. Basilicar. Ss. apost. Petri et Pauli byl přítomen mši provozované ode dvou sborů zpěváků s průvodem varhan). Právem tedy prohlásili jiní polyfonní, figurovaný zpěv o slavnostech za dovolený a za souhlasný se zákony a praxí v církvi. Dlouhý spor a ne bez ronhořčení veden o otázku, zda též nástrojová hudba při litur gických úkonech místa má. Tento neštastný spor byl však zcela zbytečný, když koncil tridentský kostelní hudbu nezakázal, ale za to naiIdil, aby provincialní Synody, případné biskupové návod de congrua canendi seu modulandi ratione ku zvykám diecésánů zřetel měli, nyní však v Rakousku, Německu, Italii, ano snad všude obyčejem bylo a jest, nástrojové hudby k průvodu zpěvu v kostele ulívati, a ježto papež Benedikt XIV. ve jmenované konstituci o provázení liudebního zpěvu varhanami nebo »jinými nástroji« mluví a vedle toho celou řadu církevně dovolených instrumentů vy-počítává. Nikdo není oprávněn j al:o nedovolené zavrhovati, co autorita církve, před níž se všichni skloniti musí, za dovolené prohlašuje; a v hudbě purismus rovněž tak málo prospívá, jako v mravouce.
Dne 25. září 1884. vydala Kongregace ritu k biskupům italsl:ýin nařízení (regolamento) o »Musica sacra«, kterýmž figurovaný, mnohohlasý zpěv a nástrojovou hudbu

ve spojení s tímto zpěvem výslovně připustila a jiné značné koncese se staly. Vy-skytli se však bohužel ve kruzích spolků cecilskýcli muži, kteří neostýchali se o tomto církevním rozkazu pro jeho mírnost s ne-vážností ta':ovou pojednávati a o něm s ta-kovou zaujatostí pro své vlastní náhledy mluviti, jakoby od jejich úsudku rozhodnutí záviselo. Kde je zde skromnost? Když j sem protektorát linecl:ého cecilského spolku diecésního přijal, napsal jsem jako za heslo slova: »1VIy jdeme s Ří mem !« A při tom též zůstane.
To musí též zásadou každého cecilského spolku býti, zásadou každého kněze, katolí!:a — at jest kdokoliv. My v Rakousku reformujíce kostelní liudbu stále v nejužší oddanosti budeme se připojovati ke svaté apoštolské Stolici, a pokynů její poslušni budeme, at již jsou mírné anebo přísné. To je římskokatolicky.
Mnozí, jimž Regolamento ze dne 25. září 1884. laxním se zdálo, těšili se nadějí, že nové Ceremoniale Episcoporuin bude obsahovati přísnější předpisy a že instrumentalní hudbu v kostele zcela zapoví. To však se nestalo, nebot Editio Typica, Ratisbonae 1886 nemluví jen o zpěvácích (cantores), nýbrž též o hud bnících (musici), a připoustí biskupům právo, mimo varhany jiné hudební nástroje při slavných službách Božich dovolovati a určovati. Výslovně schvaluje nové Ceremoniale harmonický (figurovaný, polyfonní) zpěv, jehož potřebné vlastnosti úpině označuje. (Lib. I. C. 28 n. 11 et 12.) Tak tedy panuje mezi tímto Ceremoaialem a dřívějšími předpisy apoštolské Stolice úpiná shoda; toliko se biskupům zůstavuje, ohledně upotřebení hudebních nástrojů nařizovati, co za dobré uznají, a to j e velmi moudré, poněvadž právě hudební nástroje nikoliv všude v katolickém světě tytéž nejsou a tal:é za všech věků tytéž nezůstávají, nad to pak upotřebení jich podle stupně vzdělání hudebníků rozdílno jest, tak že za okolností proti němu zakročení potřebným býti může. Zásadně tedy Ceremoniale Episcoporum není proti hudbě nístrojové při oslavování služeb Božích, nebof by jich ani biskup dovoliti nesměl.
Z uvedených posud od apoštolské Stolice o »Musica sacra« předpisů následující pravidla vyplývají, o nichž sobě přeju, aby v mé diecési jich šetřeno bylo.
(Pokračování).