— 58

Církev katolická, řízená Duchem svatým, projevuje těmito nařízeními, jako vůbec svými zákony a předpisy, netoliko naprostou rozhodnost, nýbri i velemoudrou m í r n o s t; ona utní krajností se vystříhati a změněným poměrům času i místa náležitě vyhověti.
Sněm Tridentský vydal dvoje nařízení o hudbě církevní.
Jedním nařízením (Sess. 22, de celeb. Missae) napomíná biskupy, aby rozpustilou a kluzkou hudbu z chrámu vymýtili. »Ab ecclesiis vero musicas eas, ubi sive organo sive cantu lascivum aut impurum aliquid miscetur, arceant (episcopi).« Kardinál Pallavicino praví ve svých dějinách tridentského koncilu (kn. 1 8.), že prvé než toto usnesení se stalo, v úvahu vzata byla otázka, zdali lze hudbu ku slavným službám Božím při-pustiti. »Z počátku chtěli otcové koncilu hudbu zcela ode mše sv, vyloučiti, většina však, zvláště Spanělové, ji doporoučeli, poněvadž od nejstarších dob jí církev užívala, a jelikož jest velmi vhodným prostředkem, aby jemným způsobem v duši člověka city zbožnosti vlévala; měltě nápěv a text pro-jevovati smýšlení nábožné a porozumění slovům nikterak rušeno býti«. Jiným dekretem nařizuje koncil (Sess, 24. de Ref. c. 12), aby synody provinciální a zatímně biskup za pomocí dvou kanovníků zpěv a hudbu při službách Božích, zřetel berouce k prospěchu a obyčejům rozličných diecésí, urovnali. »Cetera, quae ad debitum in divinis officiis regimen spectant, deque congrua in his canendi seu modulandi ratione — Synodus provincialis pro cujusque provinciae utilitate et moribus certam cuique formulaTn praescribet. Interea vero Episcopus non minus quam cum duobus Canonicis, quorum unus ab Episcopo, alter a Capitulo eligatur, in iis, quae expedire videbuntur, poterit praevidere.« Veliké důležitosti jest v tomto dekretu rada, že při upravování zpěvu a hudby v kostelích přihlíieti se má k prospěšnosti a obyčejům diecésánů.
Papež Benedikt XIV. rozepisuje se obšírně ve své konstituci » Annus qui« ig. února 1749 o chorálním a figurovaném zpěvu, a o instrumentální hudbě v církvi. V S 3, dí: »Hudební zpěv (musicus cantus), jak ted v církvi obyčejem jest a s průvodem varhan anebo jiných nástrojů se děje, má býti takový, aby žádného ohlasu profanních, světských a divadelních zpěvů neobsahoval.« Později uvádí více nástrojů, jakých v církvi lze a kterých nelze připustiti. Benedikt XIV. připouští tedy nástrojovou hudbu za průvod mnohohlasého zpěvu ve chrámech a odvolává

se při tom k obyčeji. V učeném svém díle »De Synodo Dioeces. Lib. XI. c. 7. n. 6.« vrací se ještě k témuž předmětu a dí, že jest těžko zakořeněný zvyk užívání nástrojů hudebních, z chrámu odstraniti, a tak zdá se nejlepším, střední cestou se dáti, totiž ani nedovolovati všech, ani všech zakazovati, nýbrz_ pouze ony, jež více do divadla než do kostela se hodí; a odvolává sek nad-řečené konstituci. Tedy nikoliv církevní předpis, nýbrž toliko zvyk uvedl do kostela mnohohlasý, figurovaný zpěv a nástroje hudební. Naše svatá církev tomuto obyčeji a zvyku s moudrou umírněností vyhověla a jenom pohoršlivé vybočování přísně za-kázala.«
Zcela v tom smyslu poučuje všecky správce v naší české provincii Synoda z roku i86o kap. VII. De cantu et musica sacra. Vyhlašuje chorál za církevní zpěv, nezavrhujíc figurovaného a mnohohlasého, a vy-lučujíc z něho vše, co je frivolní a divadelní. Varhany, že na prvním místě k průvodu se hodí, však lira na ně nesmí zpěv dusiti a potlačovati. Dále praví naše česká Synoda z téhož roku, že možno užívati hudebních nástrojů, hřmotící však, které zpěv potlačují, mají se odstraniti s kůrů. »Reliquorum musicae instrumentorum usus, praeserticn rure, rarus sit et ubique modestus. Late tonantia instrumenta, quae tumultu et strepitu cantum heminum opprimunt, auferantur ab ecclesia.« Syn. i86o, cap. VII. 3‑
»0 úkolu nástrojové hudby vůbec píše P. Jungmann, kněz T. J., ve své »Aesthetik«, Freiburg 1884, p. 825. následovně: Bylo právě přerozeno, když se od pradávna zpěv tóny hudebních nástrojů doprovázel, a tím netoliko zpěváci se podporovali, nýbrž zároveň melodie větší síly, lepší phiosti i zvučnosti a zvýšené účinnosti obdržela. V tom nepochybně záleží první a vlastní úkol hudby nástrojové: zpěv uváděti a provázeti, některé pausy přiměřenými melodiemi vyplňovati, a dobrou uměleckou produkcí zakončiti.« Co se zvláště účelu církevní instrumentální hudby týče, tož si-, o tom vyjadřuje papež Benedikt XIV. v uvedené konstituci: »O užívání nástrojů, jež lze při kostelní hudbě dovoliti, musíme připomenouti, že k tomu jedině má se jich upotřebiti, aby zpěv sesilovaly, ve věřících textu odpovídající city budily, srdce jejich k nábožnému rozjímání náboženských pravd nadchly a k milování Boha a božských věcí povznesly.«
. Také v dobách, kdy kostelní liudba svému vznešenému úkolu se zpronevěřila, nenedostávala se církevního smýšlení a umě-