katolick on	posvátnou CYR=SEÉ.
v	Majitel, vydavatel a redaktor:
1892, Ročllík XIX.	F. J. LEHNER.	C1S10 8.
-",-~IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII~IIIIIIIÍIIIÍIIIÍIÍIIIÍIIIÍIINIIÍIIIIIIIÍIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII IIIIIIÍIIIIÍIIIÍIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII~~
Všem, kdož hodlají reformovati hudbu kostelní.
Píše František Vaško.

..	a
Od doby, co póčal u nás vycházeti časopis ku zvelebení kostelní hudby, redigovaný vdp. Msgr. F. Lehnerem, duchovním správcem na Král. Vinohradech, značně se zlepšil stav posvátné hudby. Ale není pravidla bez vý jimky. Tak i v tomto ohledu — netajme si toho — na mnoh}tc - místech z neuvědomělosti, jinde z houževnaté nechuti proti každé novotě, a opět jinde z bázně, co by tomu lidé řekli, a konečně jinde ze samé pohodlnosti, aby nebylo toho »dření« se zkouškami, zůstal až podnes hezky starý šlendrián. Na četných místech zůstalo a zůstává se bohužel při starém. Než, jak ze zkušenosti vím, opravují na mnohých místech, ale mlčí při tom, a to z té jediné příčiny, poněvadž podrželi nástrojovou hudbu ke průvodu a podpoře zpěvu. Ve mnohých kostelích, kde druhdy téměř výhradně ne-vkusná, světácká s nedovoleným textem se ozývala hudba, kde však přece dobrá vůle hudbu kostelní opraviti, pronikla, tam sice podrželi nástroje na kůru, ale vymýtili špatné skladby, a nahradili je novými znenáhla, jež textem předepsaným se honosí, a tak aniž toho lidé pozorovali, ve skutečnosti zásadně reforma chrámové hudby byla za-vedena. Podotýkám, že opatrnost velí při věci talc důležité, jakou je chrámová hudba, aby ne násilně, radikálně, spíše nepozoro-vaně bylo si počíi>.áno, a tak dobrá věc ]conečně zvítězí. Dobrá věc vyžaduje času. Zavésti reformu kostelní hudby bez reptání často závažných činitelů, závisí skoro výhradně od opatrnosti a důmyslu ředitele

kůru ve spojení s duchovním správcem. Jsem toho jist, že ponenáhlu lze všude i v té nejmenší osadě, reformovati kostelní hudbu, jen se nesmí s bubnem na vrabce. Všem pánům ředitelům kůru, kteří nemohou se rozloučiti za žádnou cenu s nástrojovou hudbou, radím a spolu ve známost uvádím, že církev všecka umění pěstuje a chrání, a že žádný zákon církevní neodstraňuje všechny nástroje z chrámu, nýbrž toliko hřmotící, a pak z hudby to, co na světáctví upomíiiá, vylučujíc a přísně předpisujíc při-měřený text. Na tomto základě vydal před pěti léty nejdůstojnější pan biskup linecký pro svou diecési nařízení ve příčině církevní hudby v každém ohledu velezajímavé a pro řiditele kůru i důležité. I neváhám je se čtenáři sděliti.
»Katolická církev zaměstnává a podporuje veškerá umění, aby sloužila ku větší oslavě Boží. Tím ta umění nabývají jen větší ceny, náboženského posvěcení a dosahují tak svého nejlcrásnějšiho a nejvznešenějšího cíle. Než jako každá věc, závislá od lidské vůle a snahy, změnám podléhá, nejen se zdokonalujíc, ale též zhoršujíc: podobně se stává s uměním, jehož církev ke službě a chvále Boží užívá. Jmenovitě zpěv a hudba kostelní, jak dějiny dosvědčují, během času namnoze se pokazily a vznešené úloze své se zpronevěřily, takže naše sv. církev toho potřebu cítila, proti špatnému vybočení pozdvihnouti hlasu a zákonem stanoviti zpěv i hudbu při bohoslužbě, by z nich světáctví a neslušnou odstraněny byly.