36

nebo

Přeneseme modus X. (aeolický) na g, obdržíme naši starou g moll stupnici,
J
jejíž závěr známe z modu II., s 7 VI. stupněm vzhledem ku starým zpěvům obcházíme citlivý ton naší harmonické moll stupnice zde charakterisující postup aeolský (~ VI[).
Modus (XIII.) na místo XI, položený (jonická), má závěr naši dur stupnice v původní četbě na e neb přenesený na d (z ~).
Z názorů praktických vysvítá, jalo vy-vinul se ze starého systém náš panující na základě harmonie. Připojením harmonie ztrácí staré moli čím dál tím více svého původního rázu, který hledíme zachovati přesnou diatouikou.
Patrno jest, že modi jonický, lydický, mixolydický i frygický v ohledu harmonickém o naši dur, ostatní dorický a aeolicicý o naši moll stupnici se opírají. Není-li možno docíliti uspokojivého závěru úpiného od V. ku I. bez zvýšení V1I. stupně, užíváme závěru od IV. i jiného stupně ku za-chování diatonických postupů (bez akcidentálu). Tolik možno říci o závěrech co předehrách či samostatných úvodech ku zpěvům starým.
Jak dalolco možno přidržeti se této zásady při harmonisaci zpěvů samých, závisí od okolností. Zpěv frygický nejlépe ukončí harmonickým závěrem pod bj uvedeným, tedy s tercí velkou v průvodu harmonickém nikoliv v cantu firmu, že i uprostřed zpěvu závěr podobný objeviti se může, zvláště v odstavci chorálním netřeba dokazovati. Ostatních akcidentálů, zejména proměny la v v neb všeobecně v dorickém modu VI., v lydickém IV. nebo v aeolickém II., stupně
užívá se ku zamezení tritonu.
Dle řádu liturgického koná se oběti mše svaté bud dle pokračování roku církevního (denní mše, secundum ordinem officii) nebo

líší se, odstupuje od tohoto (extra ordinem officii.) Mše, v pořádku roku církevního konané, jsou bud de tempore nebo de s a n c t i s. Významné jsou důvody obsažené v II, dile spisu: »Pastoraltheologie« durch Dr. Jos. Amberger (Pustet). Rokem církevním znázorněn jest církví vyvíjející se žívot Spasitelův. O vánocích až ku slavnosti Zjevení Páně (Epiph. Dom.) prorocké působení. Od Velikonoc do Na nebe vstoupení kněžské působení. Od slavnosti Se-slání Ducha sv. a Božího Těla královská činnost Vykupitelova. Poněvadž kněžská působnost nejvýše stojí, nachází se slavnost velikonoční nejvýše, dle této řídí se veškeré slavnosti ostatní. Ku třem jmenovaným slavnostem druží se neděle roku církevního, význam oněch bud co příprava předcházející neb dodatečně vyvíjející se. Ku nedělím druží se opět ferie (ostatní dny týhodne), o význam oněch se opírající, proprium missarum de tempore (přináležící mše k době).
Pastorální život církevní nachází se v úzkém spojení se Svatými, v tom spočívá příčina a význam missae de sanctis. Život Svatých jest největší oslavou a povznesením učení Vykupitelova, proto oslava dnů náležejících Svatým převyšuje svěcení nedéle (dominica) i dnu týlxodne (feria). Všecky nedělní slavnosti a některé zvlášt významné ferie (dny týhodne) komemorují se pro svůj význam v roce církevním. Commemoratio (vzpomínka) děje se při oběti mešní v kolektě, sekretč, postkomuniu, o nedělích, v ně-kterých dnech týhodne a vigiliích (před-večer slavnosti) i ve zvláštním posledním evangeliu. Některé neděle a ferie nepři-pouští slavnost žádnou, některé připouští pouze slavnosti nejvyššího významu. 1\ c, které zvláštní slavnosti neb příležitosti se obětují bud co prosba, díkůvzdíuxí nebo chvála, slovou v o t i v 11 í.
V širším smyslu vztahuje-li duchovní obětní dary jednotlivým osobám na příklad snoubencům, v užším smyslu odpovídá -li této příležitosti zvláštní mešní formulář. Missa pro defunctis (za zemřelé) náleží mezi mše votívní. Dr. Amberger uvádí čtyři formuláře mší za zemřelé.
Svátky, jako slavnosti Marianslzé, svat. andělů a apoštolů, mají v určitých dnech mše votívní. Mše de tempore nepřibírají této vlastnosti.
Poněvadž svátky světcův a světic nad slavnost nedělní vynikají, jest jasno, jakých zpěvů užívati se má při introitu, graduale, offertoriu a commuuio. Je-li na p~. poznamenáno v direktái-i vedle Dominica IX. post Pentec, jméno světce S. H i e r o n y m i