-7

Vida to pan učitel zvolal na paní Sidonii, která právě přišla ze zdola, kde uklí zela nádobí a dříve tu drobotinu: »Udělej nám trochu punče, at v žaludku zatopíme, aby nám pal; v kostele nebylo zima.«
V malé chvíli by1 punč hotov. Mezi tím vyšel pan učitel ven, sešel dolů a hledal v šuplátku svého starodávního psacího stolku. Vytáhl odtamtud jednu dávku prášku, který předepsal chvalský Dr. Rozum paní Sidonii pro spaní, která trpěla bezsenuostí a šel nahoru, kde jej namíchal nepozorovaně do hrnečku, který předložen byl Cvančarovi. Slouha vypil předložený mu punč a protíraje ospalé oči zívl, vstal a natahoval se.
»I sedte ještě,« zvolal pan učitel, »ještě máme času skoro hodinu!«
A Cvančara sedl si zas a za čtvrt hodiny chrápal, jakoby pilou řezal. Nechali ho spáti, poněvadž pan učitel zalzázal jej buditi a vypravovali si dále.
»Chrápe do B,« podotknul nejstarší syn páně učitelův.
»A jaké pak pěkné portamento vytáhne až na es,« dodal Václav.
»No no, pomalu budete v Čvančarově chrápání slyšeti celou melodii a Antonín si ji vezme za motiv a udělá z ní fugu!« smál se dvacetiletý Jindřich a ostatní garda s ním.
»Nesmějte se,« vmísil se do toho pan učitel, »ani byste netušili, jaké nehudební zvuky často vzbudí ve slavných skladatelích nadšené myšlénky hudební. C h o p i n a vy-bouřil jedenkráte rachot hromu v takové míře, že přiskočiv k pianu skomponoval slavnou svou as-dur polonaisu, ve které skutečně se zdá, jakoby bouře hučela. A u-b e r nemohl jedenkrát přes všechno namáhání nalézti motiv ku sboru prodavaček v opeře »Němá z Portici«. I osedlal koně a jsa náruživým jezdcem vjel na nejživější tr11 Pařížský mezi baby a proháněl tam svého bělouše nic se neohlížeje, že košatiny, nůše, opálky a košíky s máslem, vejci, zeleninou, tvarohem převrací a rozdupává. Clrtěl slyšeti křik hokyň hodně rozzuřených. A slyšel ho. Milerád všechno zaplatil, poněvadž nalezl hledaný motiv pro svůj sbor. — »Ale toho nyní nechme, mám jiné plány. Vy drobotino, jděte dolů, ale tiše a počkejte na nás dole!« Poslušná drobotina, totiž všichni sopráni a alti odešli a zůstali na-hoře jenom starší.
»Necháme slouhu spát a odbydeme půl-noční bez něho. Pro ten případ, že by se slouha probudil dříve, než by nám bylo vhod, zůstaňte zde, Marečku, a sprostředkujte to tak, aby nemohl přijíti až po Gloria. Já se zastavím na faře a povím o tom je

nom panu faráři, vy pak neříkejte nikomu ani slova; a nyní půjdeme, ale tiše, jalco v Haydenově sy,nfonii »Les adieux«.
Tichounce odcházeli jeden po druhém, pan učitel ovšem naposledy, a zůstal jen Mareček, který, aby se mu nestýskalo, vyndal si lulku, zapálil si a spokojeně dýmaje dopíjel pivo, co zbylo ve sklenicích, nebot soudek byl již poklopen.
Bylo po půl dvanácté, když vyšli ze školy Pan učitel, zastaviv se na faře pověděl panu faráři, že Čvančara spí a že tedy bude to letos asi bez obligátního troubení.
Yan farář se smál a pravil: »Tož raději nemeškejme a pojďme hned.«
Šli. Pan učitel pustil gardu svoji na kůr, kde všechno již odpoledne byl připravil a sám zasedl k varhanům, aby praeludoval. Panečku, to bylo praeludiu:n ! Známý církevní skladatel abbé V o g l e r nápodobil na varhany dešti tak přirozeným způsobem, že lidé začali v ]costele roztahovati deštníky, aby nezmokli, a v Gčttingách nápodobil bouři, že lídé volali: »Jen aby neuhodilo!« V praeludiu pana učitele, který sám s rychlostí neobyčejnou rejstřílzy si řídil, bylo zrovna slyšeti hovor pastýřů, hlasy jejich šalmají a moldánek, zvulz jejich kroků, až jakoby již klečeli před narozeným Spasitelem.
Velebné »Kyrie« zaznělo. Pan učitel sám ovšem řídil a contra C hrálo varhany.
Kostel byl, jakoby nabil. Pied mřížkami po pravé straně stáli kluci a mezi nimi jako červený tulipán otáčel spokojeně svou zrzavou hlavu skotákův Francek. Byl spokojen, poněvadž měl právě po ruce ty, jimž chtěl splatiti Jidáše. Byl to Jarošův Venca, kterého chtěl chytnouti za vlasy svou statečnou pravicí a Petržillcův Karel, jejž hodlal kudlit levicí, a oba mu právě stáli pěkně po ruce ničeho netušíce, ale sami v} hlížejíce si, lzoho by popadli.
Když se chýlilo K,yrie ku konci, vyšel kostelník s karabáčem ze sakristie a. po-stavil se za khiky.
Poslední tony umlkly a nastalo ticho velebné; Cvančara měl míti »solo«, a po něm měla nastati přehrozná, nenapravitelná ostuda rok co rok se opakující. Francek si naplivl do rukou, kostelník nazdvihl pravici s karabáčem a --- pan farář zanotuje Gloria, po němž na kruchtě bez obvyklé kadence ihned čtverlilas zpíva »et in terra pax hominibus«, v což s jásotem vpadá hudba.
Bylo to překvapení pro všechny neočekávané. Kostelníkovi klesla ruka a všechny hlavy obracely se ke dveřům a šeptali si