— G —

Chlapec rázem utichl, za to ale dorážel na pana učitele kovář Valenta slovy: »Po-vězte nám to také, pane učiteli, at víme tu cestu, na které lze po muzikantslcu ukrotiti věřitele.« Valenta byl dlužen za dřevo, které nemohl zaplatiti, poněvadž sám teprve po novém roce dle starého zvylcu svým zákazníkům účty podával.
»Tot jest velmi krátké vypravování«, pravil pan učitel. »Znamenitého operního zpěváka Palmu přišel věřitel upomínat. Ne-mám peněz, odbyl ho chladně Palma. Do-pálený věřitel začal nepěknými tituly uctívati umělce, ]sterý právě byl vstal a ne-ustrojen zcela pohodlně a vesele se procházel po své jizbě, v níž panoval strašlivý, umělcům vlastní nepořádek a pohvizdoval si ně‑
j alcou arii. — Hleďme hej ska, rozkřikl se dopálený věřitel, on si ještě livízdá! Co mám jiného dělat? tázal se lakonicky Palma. Zaplatit! zařval věřitel. Nemám čím, odsekl krátce zpěvák a poskakuje podle taktu hvízdal si dále. Věřitel vztekem zesinal nad touto ohromnou lehkomyslností, když tu Palma obrátě se s nejs'adším úsměvem položil mu obě ruce na ramena a pravil: Zlata a stříbra nemám, to jsem propil a prohrál, ale co mám, to dám, a zasednuv icu klavíru začal zpívati tak krásně, tak do-jemně, že věřitel oslzel a podávaje umělci rulou tázal se: Potřebujete peníze? Ovšem že! přisvědčil tento. A věi-itel mu bez okolků znova půjčiv značnou částku odešel«
»Nu, kdybych věděl, že tím Jeitelesa obměkčím, troubil bych inu třeba zrovna do uší,« mínil švec Mareček, který troubil s Valentou torny a byl dlužen židovi za kůže.
A tak se bavili a veselili dále, když tu najednou ozval se před školou slouhův roh. Čvančara obešel zatím celou vesnici a do školy přišel jako obyčejně až naposledy. Pan učitel šelmovsky se usmál, postrčil čepičku do týla a ze své kožené lenošky vstav pravil přidušeným hlasem ku starším: »Márn dnes něco v plánu s Cvančarou. Zavoláme ho sem a žádám vás, abyste se tak chovali
k němu, jako já se zachovám. Netane se, co zamýšlím, zvíte to, ač-li se mi povede.«
Slouha dole vesele vytruboval, když se otevřely dvéře a pan učitel stál v cliodbě a zval ho, aby šel dále.
Cvančara nechtěl ani svým očím, ani uším věřiti, že by pozvání platilo jemu; obyčejně mu paní Sidonie sama něco po-dala a on odešel; dnes však přišel pan učitel sám.
»Jen pojcl'te dále, pojďte,« pobízel pan učitel užaslého slouliu, který tedy otřepal s kožichu poletující sníh, oklepal své juch

tovice, stupal nahoru a vešel do třídy uctivě po křesEansku pozdraviv.
»Jen pojďte mezi nás, jsme již všichni muzikanti pohromadě a jen vy jste nám ještě scházel,« pravil kovář a vstal. I ostatní vstali a C°vančaru přivítali.
»Tak; odložte si instrument, kožich a pojdte si mezi nás sednout,« pobízel pan učitel.
Slouha zdál se něco větřiti, ale vida dobrácký úsměv pana učitele a hojnost zbytků jídla a piva, upokojil se poněleud a odložil roh na kathedru. Tenkráte neměli páni učitelové ve školách své stolky, nýbrž kathedry, podobné kukaňům, jako mají stoličné nebo krámské v průjezdech a hospodách. Položil tedy roh na kathedru, ale kožich sundati nechtěl; má prý pod ním jenom starou halenu a v té že seděti by se styděl. Pan učitel Cvančaru posadil, nalil mu piva, po-bídl ho k jídlu a ten se dlouho nutiti nedal. Jedl sice již leckde ve statku, kde mu ně-čeho k jídlu podali a napil se taktéž p o staveních, avšak zima trávi a troubení na roh půso''jí žízeii, a starý Cvaačara říkával sám o sobě, že prý má chřtán široký jako vantroky a žaludek jako pětileté dítě (rozuměj totii talc veliký, jako je p tileté dítě veliké) a proto jedl a pil s chutí nezkrácenou. Když byl hotov, utřel si hubu po staročesku rukávem, který od takových funkcí jsa řádně zamaštěn leskl se jako glasura a hlasitě díky za pohostění vzdávaje vstával.
»Kam pak ještě půjdete ?« tázal se pan učitel.
»Koledovat již nilcam, to jsem již byl po celé vsi, trochu tale to obejdu a pal, se na chviličku ohřeju u Šálků, než budu míti v kostele to solo.« Čvančara byl mládenec a bydlil v pastoušce sám. Měl doma zimu a proto chodíval se ohřát do hospody.
,: A co byste dělal u Sálků, to můžete dělat zde také. Jen sedte a pijte, a pak půjdete s námi společně. Václave, natoč !« pravil pan učitel.
»Nu, když nepřekážím a nemrzím, rád tady zůstanu,« řekl slouha a již seděl zase.
»A komu byste překážel a koho mrzel? dnes patříte mezi nás,« prohodil kovář.
Reč zase se rozvinula, chvíle míjely a blížila se již jedenáctá hodina. Příjemné teplo ve školní světnici, které bylo podporováno vydatně dobrým kožichem, důkladný fundament hojné menáže a pak výtečné pivo, jehož vrazil do sebe již pět liolbových sklenic á na dva »šnity« : to všechno působilo na Čvančaru blahodárně, že začal klímati.