5 —

pro těch několik týdnů, ]steré zde ještě strávím, nebudu si ulévati žluče a v nevůli odsud odejíti nechci.«
»Bože můj, to zas bude kočičina,« za-lomil pan učitel zoufale rukama a dívaje se strnule do jednoho kouta lamentoval dále: »Já takovou krásnou Haydenovleu nacvičím a ten chlap mi to mí zkazit a má mi zkazit zrovu,t nejkrásnější část, zrovna Gloria.« A ubohý pan učitel div neplaleal.
Nastalo ticho, které však brzy přerušeno bylo hlasem zvonku, o který zavadily dvéře v chodbě, kde ozvaly se leroley, hlasy a pak klepání na dvéi'•e pokoje pana faráře.
»Ave!« zvolal pan farář, dvéře se ote-vřely a vstoupil kostelník.
»Pochválen Pán Je-iíš Kristus,« pozdravil a šel políbit panu faráři rulou.
»Až na věky,« odpověděl pan f.irář sám; pan učitel však pokyvuje hlavou pravil, obraceje se ke kříži ua sténě nad klekátken, vysícímu: »Dnes v památku svého narození nebudeš u nás chválen Pane Ježíši Kriste, dnes budeš u nás opět zostuzen, jako v]erusalemě při svém umučení.«
»I ba že,« posvědčil ]costelník, který ihned pochopil oč tu jde, poněvadž se nářky takové rok co role o štědrém dnu opakovaly, »ale co si počíti ? my to nepředěláme; právě jsem doma potáhl palici novou ježkovinou a spravil jsem karabáč na tu drobnou klukovinu a podle potřeby také na hahulkáře.«
»To je také pělená věc tyhle liahulky, a ty také nám sem Cvančara nasadil«, po-dotkl pan učitel, »čert sem byl chlapa dlužen!«
V Haliči totir". dovádívá o svátcích nezvedená chasa tím způsobem, že postaví se tři silní mladíci vedle sebe, jim na ramena postaví se dva a těmto jeden, takže to vypa-JÁ jako pyramida a obcházejí kolem ko stela po hřbitově anebo leolem hřbitova. Aby výše stojící nespadli, drží se dlouhé tyče, literou spolu nesou. Te se takové ob-cházení neděje bez hluku a bez darem;iostí, lze si pomysliti, zvláště když se pyramidy tvoří ještě vyšší a když jest jich více. Cvančara jako voják ležel také v Polsku, viděl tam hahulky, vypravoval o nicli chase a chasa ihned toho zkusila a se zálibou, zvláště o svaté noci před půlnoční je pro-váděla i přes to, že Illn011y z nich zaplatil svou odvážlivost rozbitým nosem a trefil-li se 1.c tomu četník, jenž měl v tehdejšícli dobách ohromnou moc, i velikým trestem.
»Já si nevím rady,« řekl pau farář, »leda násilím, za pomocí žandamerie, ale tím by se více, imioliem více zlomilo než

narovnalo.« Bylo to v absolutickýcli dobách Bachových.
Najednou pan učitel vyjasňoval tvář. »Mm to«, zvolal, »a povede-li se mi to, nebude dnes Cvančara troubit dvanáct!«
Pan farář a jeho kostelník pohlédli tá. zavě na pana učitele, ten však uchopiv klo boule poroučel se, přeje dobré chuti a slíbil, že nežli půjde na půlnoční, u pana faráře se zastaví.
Spěchal domů celý rozveselen štastnou myšlénlcou, která mu napadla. Doma již ho očekávaly jeho dvě škály dětí, tenkráte v úpiném počtu, poněvadž přišly na svátky i ty tři dcery, které v Praze sloužily. Aby bylo dosti místa, dal pan učitel zatopiti nahoře v druhé třídě, tam se vynesly stoly, na chodbu se postavilo vědrové štěně od mého otce mu darované, a tak v bázni Boží se pomodlili, zazpívali rozkošnou čtyřhlasnou koledu, zasedli ke stolu a jedli. Jídla bylo dost! Velikánský rybník Kejslcý se právě čtrnácte duí před tím lovil, a tož i panu učitelovi zajelo působením mého otce trochu té němoty do kuchyně, paní Sidonie napekla vánoček, vdolků mazaných a kecaných pro tu drobotinu od desítiletého I rantíka dolů bylo také hojně, l: tornu jablek, ořechů a křížal — čelio tedy více si přáti?
Pan učitel byl nadobyčejně vesel, smál se a žertoval a děti byly vesely sním, jeno:n ořechů jisti nedal těm, které měly zpívati, aby prý neochraptěly.
Již po deváté hodině začala se scházeti páné učitelova garda do školy a o půl de-sáté nescházela ani hlava. Slavívali tak štědrý večer dvojnásobně, doma rodinný a ve škole Iwdební. Hrávalo se a zpívalo se a p m učitel se svou obligátní sametovou čepičkou na hlavě brzy vzal pikolu, brzy fagot a vyluzoval z nich překrásné dudácké melodie, nípodobuje learpatsleou fujaru k ne-rozeznání. Pa',: zase se vypravovalo, pi•i čemi starší popíjeli, polehtávajíce soudek, dokud nepustil poslední kapky a dětská drobotina běhala okolo lavic, anebo si hrála.
Dvanáctiletý Pepík učitelův, který měl pickrásný alt jako zvon, právě se nehorázně rozkřikoval na své lcam irády, chtěje v nějaké dětské zápletce přesvědčiti je alespoň křikem, když nemohl důvody. Pan učitel ustál v hovoru se staršími a obrátiv se na maléh-) ki•iklouna zvolal: »Josefe, mírni se! Víš, že máš vroubek u mne, pro který jsme spolu ješté neučinili pořádnost, kterou učiniti nezanedbám, leda bys mne usmíi•il jalco zpěvák Palma svého věřitele, jal: jsem ti vypravoval!«