— 4 —
FEUILLETON.
Z M Ý C H P A M Ě T 2‑
Cyrillistiun pro radost napsal Dr. Rudolf Montanus. (Pokrnčovíuií).

U čt,,rté hodiné stupal kmotr Barták k faře, čistě a hladce oholen a po patisku vystrojen. Měl na sobě černý dlouhý šosák a černé kalhoty ztrácely se do bor, tak zvaných kanonů. Celá tato garderoba byla mu darována od pana faráře, který měl Bartáka velmi rád pro jeho mnohé převzácné kostelnické cnosti, pro které mu leccs poskytl, a o svátcích ho k sobě ku stolu zvával. Okolo krku měl ovinutý černý šátek, přes který měl přehrnutý bílý límec, takže věru vypadal jako nějaký velebníček a poněvadž byl stejné postavy s místním panem farářem a i vlasy měl sním stejně šedivé a chodil přihrble jako on, tnýlívali se lidé sami, zvláště děti, a mnohdykráte za soumraku šli mu líbat ruce v dotnnění, že je to pan farář sátu.
Šel zprvu podél strouhy, pak zatočil kolem kovárny na náves, kde stál kostel a před ním fara. Dále od fary stál nízký domek, kde bydlila z počátku vypravování nám známá babka, jinak sice povedená, ale na mně neosvědčená prorokyně mého budoucího osudu, babka Zpéváčková, se svou jedinou dcerou Marjánou, která méla padesáte let panenského věku svého a byla daleko široko pověstná pro svou nevymáchaně výmluvnou hubu. Od šestnáctého jara věku svého sháněla ženichy, ale každý se bál její nevyrovnatelné výmluvnosti a proto zůstávala a zůstala sedét. Sám jinak výřečný a ve vojnách i v patálijích ostřílený, v prač - kách a v mazanicích otužený slouha Cvančara přišed sní jednou do hád'cy vydal pak svědectví: »Cákra, to je huba! ta by svolala allarm v Iogru dřív, než trumpeta od Jericha. Ta až jednou zliebue, tě budou musit jazyk ještě extra zastřelit!«
Deset, ano ještě pět let před tím panna Marjána, nemajíc jinde naděje něčeho po-padnouti, také po Čvančarovi své milostné sítě házela, doufajíc, že on, starý počestný mládenec, se chytnouti musí, oa však se nechytil; vše zůstalo jen při chladném přátelství, ač Marjána ještě přece někdy toužebně se po Cvančarovi ohlídla.
Marjána vyšla právě na dvorečelc zavřít slepice a stará Zpéváčková poklízela krm-nika.
»Hleďme toho dědka Bartáka, jalo pyšíiě si vyšlapuje, jako by byl panem vikariusem z Vinoře!« ušklíbla se Marjána.

Star:i ZpÍváčková to zaslechnouc nadzvihla hlavu, natáhla suchý dlouhý svůj krk jako husa před kejhíním a zamžourajíc kočičíma svýma očima na náves podotkla: »Ten se zas jde zadarmo dobře najíst!« Měla Bartáka v žaludku, protože se s ní vadíval, kdykoliv přišla se křtinami v nepravý čas.
»Dej Pán Bůh dobrý večer!« pozdravil kostelník, jda právě okolo nizoučkých vrátek jejich dvorečlcu.
»Dejž to Pán Bůh!« zavznělo v odpověď v diškautu a altu ze dvorku. »Kam pak tak pozdě?« ptala se pichlavě stará.
»Okolo vás,« odvětil suše kostelnik, který mimo zdvořilého křestauského po-zdravení nerad se Zpěváčkovými řeč navinoval.
»I dyt my víme, že jdete na faru se najíst,« zašveholila Marjána.
»To víš, kam by šel velebuíčelc jinam než na faru,« sekundýrovala jí stará a vy-strčivši hlavu přes dvířka volala na Bartáka, který již stál pi•ed farou: »Velebníčku, kdy pak už budou sloužit mši svatou?«
»Až se bude vaše Marjána vdávat,« od-sekl ]costelník, vzal za kliku a vstoupil do fary, kde již neslyšel rozkošné duetto, které k jeho necti obě Zpěváčkovy skládaly a zároveťi virtuosně přednášely.
Na faře byl právě pan učitel Houžvička, který konal s panem farářem důležitou po-radu strany půlnoční a nastávajícícli na to svátků.
»Jalt povídám, velebný pane,« naříkal si pan učitel, »mne ten sluuh t přivede do hrobu s tím zatrachmaným bučeuím, což není žádné pomoci, což musí se trpěti ta ostuda ?«
Pan farái• pokrčil rameny a rozmnožené vrásky na jeho čele svědčily, že ho to též hučte; po chvilce řekl:
»Kdybychom měli co činiti jenom se slouhou samotným, byla by tu pomoc pra-lehounká, ale za slouhou stojí celá téměř osada a —«
»Jenom uličníci a nezvedenci,« vpadl do toho pan učíte].
»Ovšem že,« přisvědčil pan farái•, »avšalc těch nezvedenců je mnoho, řeknu většina, a to i starých nezvedenců, a my oba to dobře vime, co stropili za povyk, když jsem neclrtěl jim dudat »ite missa est«, aostatně at se s nimi můj nástupce o to hrdluje, já