— 94

Tvojí chvály, velebnosti, moci, slávy.
Nepišme longy nad slabyky sice přirozeně dlouhé, však nepřízvučné, sice zpěváci seslabí přízvuk a budou zase zpívati ne-česky. Též se chraňme označovati poslední slabyky slov dlouhými notami, třeba by i více krátkých slabyk předcházelo. Odtud pochodí ten šeredný zlozvyk v českém zpěvu, na př.: Hospodineee, všech věcí Yaneee. Tak sice mluví dítě, když pláče (mamink000, tatinkuuu), avšak v přirozené mluvě toho nikdo nečiní. Proto ani zpívati tak nesmíme. Nejvýše lze toho připustiti na konci zpěvu, kde obyčejně stává koruna r,, a tu jen v pianissimu. Vůbec o posledních slabykách platí v liturgickém zpěvu latinském za hlavní pravidlo, aby se valně seslabovaly, ano, za

příčinou oddechu, jenž obyčejně po nich následuje, aby se i zkracovaly. A to pravidlo dá se zajisté i správně aplikovati na slova česká. Bez této regule nebude zpěv nikdy ušlechtilým, ani plynným. To jest příčina, proč se většina zpěváckých spolků nemůže vyšinoutí nad všednost obyčejného kvartetního bezvzletného přednesu, v němž vyrážení posledních slabyk na způsob těžkých pum na sluch náš dopadá a zpěv v boha-prázdné řvaní proměnuje.
2. Dokud nám nepořídí některý z našich výborných skladatelů i příslušný průvod varhan, jenž by harmonisoval nápěvy podl e znaleckého rozsouzení toninou bud starou neb moderní důstojným slohem, upravme si i dosavadní průvod Svatojanslzého kancionalu podle toho, jak jsme si napřed upravili melodii, ovšem s vynecháním všech meziher. Na příklad :

pWrapPolygonVertices8;9;(0,0);(0,21607);(18825,21607);(18825,16911);(21600,16911);(21600,5404);(20652,5404);(20652,0);(0,0);fBehindDocument0
atd. 

atd.
r‑

pl-na jsou ne-be-sa i všecka ze - mě	Tvo -jí slá - - vy

Budou-li další strofy dobře přízvučně skládány, bude se zajisté až na nepatrnosti nota se slabikou vždy shodovati.
Mám za to dále, že se nemusím šířiti o příčinách, proč se mají mezihry (převody z verše na verš) vynechávati. Cyrillský, již dost 'málo zjemnělý cit jich nesnese. Po-starejme se pouze o d.bré předehry (úvody k strofám). A zde s radostí odporoučím sbírku, kterou vydal J. Zelinka. To jsou předehry, které se srovnávají s důstojností chrámu. Mnohému snad se budou zdáti tuze drsnými, až asketicky přísnými, avšak umlkni, ty duchu z rozmazleného světa. Divá-liž se Pán shůry na naše strakaté cáry a pentličky, které na sebe navěšujeme, či raději na prostotu duše, s jakou před ním 1cIečíváme? Nic platna není sebe sladší a uším lahodnější kudrlinka hudební, nepozvedne-li naše srdce k Bohu. Takové tony budí jen city sentimentální, které jsou daleko od pravé nábožnosti. V divadle klečí herečka představující neštastně zamilovanou pannu před obrazem Boží Rodičky a zpívá do-jemnou píseň. Diváci jsou hluboce pohnuti, a to sladké pohnutí považují za cit nábožný. Domnívají se, že se v nich ozývá láska k Bohu, a zatím jest to jen amor carnalis,

který srdcem jejich hýbe. Představa Boží veleby, povědomí hříšného stavu, aneb radost nevinného srdce jest od nich vzdálena. Pa-matujme v chrámu Páně opravdově na svůj poměr k Bohu, a již i tony přísného choralu budou jinak k mysli naší mluviti.
3. Text, melodie a varhany bychom již jak tak měli v úpravě. Ale ještě bych do rámce té úpravy rád dostal varhaníka, dirigenta a všecky zpěváky, jen kdybych jich také mohl míti tak na papíru. Zatím jim tedy jen něco pošeptám. Varhaníku, oblib si především jemné, slabší rejstříky, potom hrej pěkně vázaně a nepřetrhuj hry vy-zdvihováním rukou. Bud pokorným a mysli si, že jsi mezi zpěváky posledním, třeba bys znal více, než oni. Putuj často do Emauz a cokoli tam uslyšiš, učiri.
Dirigent nauč zpěváky zpěvem dobře mluviti. Nebo zpěv jest vzněšenější mluva. Tudy žádej od nich čistou výslovnost, správné oddělování slov a myšlénelc, hybný přednes a patřičné charakterisování. At zpěváci otvírají ústa, at vyslovují čistě samohlásky, at nepolykají souhlásek. Dolzud budeme slyšeti, že sbor zpívá na př.: »pina soune - bé - sa, nebo Kyri - ee - le - son«, dotud se budeme