-55

zpěvů a písní. Čím hlouběji pronikl jsem klečí, jasnými pasekami a vysokými, ušlechtilými jedlemi jeho, tím více rostl ve mně obdiv nad libou vůní a hojností těchto zpěvů.
Zavírát v sobě městské museum Hradce Králové velice vz.acnou sbírku rozmanitých zpěvníků, vzorně spořádanou, jakéž nemá, pokud jsem seznal, žádné jiné město české. I stalo se tak zásluhou vlasteneckého mě štanstva Hradeckého, které skoupilo tento vzácný poklad bývalého literátského bratrstva svého, když bylo z rozkazu císaře josefa I[. jako všecka ostatní zrušeno. Této obětavosti Hradeckého měštanstva máme děkovati, že si můžeme v mysli zosnovati dosti úpiný obraz velkolepé a nadobyčejné pěvecké činnosti tehdejších literátských bratrstev. Jestit Hradecká sbírka ještě bohatější nežli jsme se posud domýšleli a svědčí o velké, v pravdč umělecké dovednosti Hradeckých literátů (figurálních) zejména v XVI. a XVII. a z nemalé části zajisté ještě i v XVIII. století.
Všecky knihy zpěvů řečeného musea roztříditi můžeme vzhledem k zpěvům na pět skupin. P r v á obsahuj e knihu, r o r á t n í na-zvanou, a II, díl její, vedle ní ležící, obsahuje ostatek mešních officií, v I, díle započatých. K I. dílu bezprostředně druží se i kaucionál z r. 1585, jenž uložen v pro-střední skříni dole a číslem VIII, označen. Zavírát v sobě tytéž rorátní zpěvy na všecky dny téhcdne, jako onen, ač onen obsahuje kromě nich ještě menší officia.
Druhá skupina drží v sobě tak zv. g r a d u a l y, jež obsaliuj í Kyriamina, Gloria, Sanctus a Agnus (tato ne vždy), pak patriamina a prozy. Tyto zpěvy a pak opět mešní officia na jednotlivé sváticy zavírá v sobě F r a n u š ú v kancionál z r. i 5o5 a vedle něho ležící z XV. století, jenž se zdá, že byl předlohou písaři Franušovy knihy. Oba jsou latinské. — K nim druží se český graduál z r. 1564, číslem XI. označený a v pro-střední skříni dole uložený. Obsahuje také Kyriamina atd. jako předešlé knihy, však česky přeložená. Prozy klade dříve, patriamina až naposled. Jiný takovýtéž gradual (latinský) leží také v prvé skříni u dveří.
Třetí s l; u p i n u tvoří dva české k a n-c i o n á l y, zpěvníky to ve vlastním slova smyslu talc nazvané, obsahující české písně. Jeden, papírový to zpěvník (čís. IX.) zavírá v sobě »písně pobožné na epištoly a evangelia« od I. neděle adventní až do neděle čtyřmecítmé »po sv. Trojici«. Druhý z těchto kancionálů z II. poloviny XVI. století (čís. XIII.) obsahuje staré české písně s nápěvy.

Jinou skupinu (IV.) tvoří latinské 1 i t u rgické zpěvy k církevním hodinkám, matutinum, laudes, hory a nešpory nazvaným. Slovou antifonáře, že zavírají v sobě ponejvíce antifony (předzpěvy) k žalmům řečených hodinek. Jsou to ty zpěvníky, jež vyloženy jsou v prvé skříni u dveří.
Pátá skupina drží v sobě v í c e h 1 a s n é zpěvy, latinské a české. Bohužel zbývají z nich toliko skrovné zbytky. Avšak i ty, ba právě tyto trosky svědčí výmluvně, jak vysoko povznesli se literátští kůrové latinský a český na parnasu zpěvného umění v XVI. a XVII. století. Obsahujet se tu předně pět více méně potrhaných a neúplných knížek (malého příručného formátu) zc XVI, století, v nichž jeví se latinské mešní a jiné skladby pro 4—8 hlasů, Na konci přidány jsou tři české, jedna sedmihlasná, dvě osmihlasné. Zcela zachovaný není žádný hlas. Bassus I. chori obsahuje rejstřík všech »officií« této sbírky. Skladateli těchto zpěvů jmenují se tu: Paulus Spongo a Andreas Chrysogonus Jevicenus (tedy bezpochyby Moravan). Při žalmech nešporních pro 4 hlasy složených nadepsáno: autore j o a n n e A l b i n o (Bílek?). Jejich jmen ani u Dlabače (Kůnstlerlexikon) jsem se ne-dopátral. V II. discantu počíná o s m i-h 1 a s n á mše »ad voces aequales et ad duos choros«. Skladatelem jejím udává se tu Jan Cnefelius. Jest to snad onen Jan, o němž dí Dlabač (l. c. IL, 25): Johann, Kantor und vornehmer Musikus zu K ó n i g g r á t z im Jahre 1585. Sein Portrait ist in einem alten, auf Pergament prachtvoll geschriebenen und gemalten Gesangbuch (Hradeckém) a dále. Benedictus v oné mši jeho jest označeno čtyřhlasné, Osanna šestihlasné bez dvou sborů. -- Pátá z těchto knih obsahuje jiné latinské zpěvy v sobě (motetta), jest tedy z jiné sbírky. Na desce psáno: »Suprema vox« (nejvyšší hlas). Při motettu »Dixerunt discipuli ad b. Martinum« jest nadepsáno: »D. Joanni Salici Mise,lo: Andreas Chrysogonus Gewicensis .... fecit anno 1575«. I tento Jan Salix (Vrba?) jest nám neznám. Při následujícím motettu vánočním nadepsáno: »Joannes S. Monta.«, což značí Jan S i m o-n i d e s M o n t a n u s, jak z pozdějšího úplného zápisu jde na jevo. O tomto vynikajícím muži dí Dlabač (l. c. III., 117—118) : »Simonides, ein berůhmter Musikus, in Béhmen geboren, der als Rector chori munici zu Kuttenberg im J. 1587 den 25. December gestorben ist.« Tehdejší čeští básníci opěvali jej po smrti latinskými elegiemi. Kromě něho zavírá v sobě tento zpěvník též několik skladeb Jiřího Rychnovského, známého hu-