— 95 —

vých narážek v jeho Postille soudím, také v Němcích, o tak zvanc rn »Oslovském svátku«. Nečetl jste o tom ničeho? Nuže slyšte.
Již od devátého století konávala se ve svrchu uvedených zemích zvláštní slavnost, nazvaná »Festum asinorum«, na památku útěku Krista Pána do Egypta. V městě byla totiž vybrána nejkrásnější dívka, které dali do náručí dětátko plénlcami ovinuté a posadili ji na osla, co nejnádhernějšími čabrakami ozdobeného. V slavném průvodu, jehož se súčastnilo duchovenstvo i přední notability městské, vedli oslíka do hlavního chrámu a postavili jej v presbytáři před oltář. Na to začala slavná mše. Zpěváci na choře pak před Kyrie, Gloria, Credo atd. ze vší síly po oslovsku zařvali iá—iá—iá a když se osel před oltářem stojící tímto křikem rozhýkal, nastal mezi lidem v kostele ohromný jásot, křilc a vřava, a kde l:do křičel »iá«, co mu chřtán stačil. Místo obvyklých responsorií »Amen«, >,Et cum spiritu tuo« odpovídalo se »iá«, Aby pak míra této osloviny byla dovršena, i kněz místo »ite missa est« třil:ráte z piných plic zahýkal »iá—iá—iá«, načež lid místo »Deo gratias« též třikráte zařval »iá—iá—iá«, po čemž pak zpívána byla latinská píseň ke cti pana osla ve valčíkovém slohu kom-ponovaná. »In fine Missae, sacerdos, versus ad populum, vice Ite missa est, ter hinhannabit : populus vero, vice lleo gratias, ter respondebit Hinham, hinham, hinham.« Tak zněl výslovný předpis.
Jářku, co tomu říkáte neznámý pane iá, či pardon, chci psáti I. A., že již před sta-lety místo »ite missa est« zpívala se začáteční písmena vzácného vašeho jména, a věru, že proti tomuto oslímu surrngatu »ite« jest opravdové »ite« v dudavé melodii, o němž jsem minule vypravoval, až moc ne• viňoučké.
Po tomto přislušném responsoriu na nepi-íslušnou invokaci vrátíme se k našemu vypravování.
Panu učiteli Houžvičkovi se troubení slouhovo v kostele pranic nelíbilo; huboval na ně již týden před vánocemi a týden po vánocích. Mluvil o tom s panem farářem, žádaje ho, aby to zakázal, ale pan farář jsa již syt křiků s odstraněním dudavého »ite« a maje za jiné beneficium zadáno, řekl, že se již do toho plésti nebude.
Pan učitel obrátil se tedy na rychtáře jakožto na prvního slouhova pána, ale rychtář, který měl beztoho na pana učitele svrchu, že ho nechce pouštěti na chor, zle

se na pana učitele osupil, že chce ta'.covou starobylou, krásnou a dojímající památku odstraniti, lidé pak, když se toho dozvěděli, co pan učitel zamýšlí, prolilašovali, jakkoliv mají pana učitele moc rádi, že mu přece i na sobotalesu i na mimořádných příspěvcích do kuchyně utrhnou, když jim tu radost pokazí.
Nejvíce však ze všech zuřil slouha. Ten celý rozčertčný se dokonce rozběhl na pana učitele, který právě hlasy k Haydenově pastorálce rozepisoval a půl třetí hodiny mu vykládal o své slouhovské důstojnosti, mezi jiným s velikým pathosem volaje: »Já, pastýř Matěj Cvančara, jsem o svaté noci první osoba v kostele!«
Pan učitel se šelmovsky usmál.
»Nic se nesmějou,« zlobil se Cvančara, zpozorovav úsměv pana učitele, »je to pravda! A jak pak ne, když jo! Prám (pra-vím), komu zvěstovali andélé narození Páně nejdřiv? co? Koho posílali do Betlema nejprvé? he? Pastýře, prám, pastýře! Rozumějí? A pastýi•i viděli Ježíška ze všech lidí nejdřív, dřív než všichni učitelové, I:teré Kristus Pán beztoho neměl rád.«
»Oho!« ozval se pan učitel podrážděn.
»Co oho!,< vskočil mu do řeči rozlcurážený Čvančara, »je to pravda! Iládal se Pán Ježíš někdy s pastýři? Nehádal? A s učitely se furtumfurt hádal. Hned jalo mu bylo dvanáct let přišel mezi ně a j už se s nimi vadil, jak je to v svatém evangeliu psáno,«
»To tam není psáno« rozkřikl se pan učitel.
»At je to tam psáno nebo ne, je to pravda,« překřikl ho Cvančara, »já si to vymluvit nedám. Já být císařem pánem, já bych se o to postaral, aby měl slouha o vánocích v kostele čest, která mu patří. V lavici za mřížkami hned vedle oltáře by musil sedět, aby ho celý kostel viděl a prostřeno by musil mít červené sukno, jako Tuchoměřský pan derechtor, když přijede do Chval na pout.«
»S vámi není žádná řeč,« rozmrzel se na Cvančaru pan učitel.
»Cože? se mnou že není žádná řeč ?« zalomil Cvančara rukama nad hlavou jako kulový spodek; »prám, je to v celém svatém písmu někde psáno, že by anděl mluvil s nějakým panem učitelem? Ale že anděl mluvil s pastýři, to se v svatém evangCliu čte. A myslejí, že by tahový veliký pán, jako je anděl, s pastýři mluvil, kdyby s nimi nebyla řeč?«