— 88
na	půlnoční starého Čvančaru	poslouchat,	Pídil	jsem	se	dlouho	po	melodii	této	
jak bude dnes v kostele troubit.«	zvláštní extravagance, až jsem se jí šYastně	
Dav asi pětl~ráte	za sebou dobrou noc	dopídil. Je to prasprostá melodie, která se	
štrachal se ku	dveřím.	»A ten	tanec si	pohybuje v tříčtvrtečním taktu a připomíná	
nechte až na masopust,« pravil,	otáčeje se	jodlování Tyroláků někde v knajpě.	
ve dveřích na Rozku.	Když pan farář toto »ite« spustil, nikdo	
Konečně byl venku	ze dveří, které za	ani	nedýchal.	Za to ale »Deo gratias« za‑	
ním Rozka ochotně zavřela.	hřmělo v tétéž dudavé melodii, až se kostel	
Starý Cvančara míval skutečně o půl-	otřásal, poněvadž každý přítomný v radost‑	
noční	solo	zvláštního	druhu.	Když	bylo	ném rozjaření	křičel,	co	jen lirdlo	stačilo,	
Kyrie	dozpíváno,	nastalo	hrobové	ticho;	kterýžto	opravdu	huronský	řev	předešlý	
slouha pak stoje v hlavních dveřích na práhu,	pan učitel na všechny rejstříky doprovázel.	
začal slavně troubiti dvanáct. Kněž u oltáře	Pozdější pan farář ale zpíval »ite« dle litur‑	
zazpíval »Gloria«, pan učitel na choře spu-	gického nápěvu a požádal pana učitele, aby	
stil pleno, a jásavé intrady zazněly na uví-	pěkně dle téhož liturgického nápěvu odpo‑	
tanou	památce	narozeného	Spasitele.	Do	věděl.	Nic	naplat!	Lidé	si	»deo gratias«	
všech	přítomných vjelo v tu chvíli zvláštní	dle staré	melodie	oddudali a	dupajíce	si	
nadšení.	Lid v natlačeném kostele začal se	takt	přehlušili	i zpěváky na	choru,	i var‑	
hýbati jako viny, jazyky se rozvázaly a na-	hany.	O panu	faráři	pak	roztrušovalo se,	
stal hluk jako na tržišti,	ve který se mísil	že prý	ani v narození Krista Pána nevěří,	
křik rozjařených kluků před lavicemi, kteří	když nechce	o svaté	noci	dudat.	Teprve	
radostí se dali do skákání a pak	obyčejně	rázná	opatření,	jichž	se	chopil	na	žádost	
také do pranice a někdy do takové pranice,	pana faráře	patrimonialní	úřad,	odstranily	
že musil na ně ze sakristie vyběhnouti ko-	tento zakořenělý nešvar.	
stelník s karabáčem.	Ani by člověk nevěřil,	jak	houževnatě	
Nedivím se tomu. Jak Plutarch,	Xeno-	lid na starých zvycích lpí a jak se rozbouří,	
phon, Herodot vypravují, rozplamenil zvuk	když se odstraňují.	
polnic vojíny řecké v boji až k nejvyššímu	Povím o tom něco ze své	zkušenosti.	
stupni zuřivosti.	A král dánský, Erich, byl	Mnozí z milých čtenářů	se na to pa‑	
divokou synfonií	na harfě	tak podrážděn,	matují, že ještě před	třiceti	lety,	když se	
že několik lidí zabil,	načež	pal-,	za pokání	mělo dávati požehnání s monstrancí,	dálo	
do svaté země putoval. Což divu, že jásavý	I se to tím způsobem, že kněz Sanctissimum	
zvuk rohu, trub a kotlů nadobyčejně rozjařil	vystavil,	incensoval, načež vzav monstrancí	
v této památné chvíli prosté vesničany. Co	do rukou obrátil se k lidu a začal za jem‑	
jsem četl a co mi vypravovali očití	svěd-	ného	průvodu	varhan	intonovati:	»Pange	
lvové, že se děje dne	I. máje	nebo	dne	lingua	gloriosi.«	Chor vpadl a verš dozpí‑	
Ig. září v kathedrale Neapolské v té chvíli,	val. Na to intonoval kněz verš druhý, který	
kdy začne vříti v nádobce krev sv. Januaria,	opět chor dozpíval. Pak intonoval verš třetí,	
totéž	dálo	se	po	dlouhá léta	o půlnoční	stále stoje nepohnutě s monstrancí v rukou.	
v našem kostele vesnickém. Již staří děde-	Třetí verš zpíval chor	do	polovice.	Slova	
čkové o tom vypravovali, že se tak dálo za	»sit	et	benedictio«	zpíval pak kněz	opět	
jejich dětství.	sátn a dával při tom se Sanctissimum po‑	
Lid se na tento den těšil,	a zle se mu	žehnání.	
vzpěnila larev, když chtěl pan farář	tento	Když	pak	sněm	církevní	království	
nešvar, jímž bezuzdným tempem projevo-	Českého tento usus,	vlastně	abusus	přísně	
vali svou radost z narození Páně, odstraniti.	zakázal a nařídil, aby se vše dálo tak, jako	
Měl pan farář dost práce s tím, aby od-	nyní se to	děje,	rozkvasily	se	mysle lidu	
stranil dudavé »ite missa est« a responso-	tou měrou, že houfně lidé z kostelů	Praž‑	
rium na to, jak to jeho předchůdce činil a	ských odcházeli, nečekajíce na benedikci a	
trpěl.	Předchůdce jeho	naučil	se tomuto,	ostře	hubovali	na	odstranění	předešlého	
zajisté neslýchanému ;»ite«	od faráře	Své-	zvyku. Já	sám,	byv tenkráte	v parvě	a	
rnyslického, Václava Doublca, který později	slyše hubovati jiné, jsem také na to hubo‑	
jako pensista v Domažlicích zemřel a který	val a vida z kostela	odcházeti	jiné,	jsem	
13ůh	ví	kde	tento	podivný	zvyk	sebral.	také z kostela utíkal.	(Pokračování).	
®" S hudební přílohou číslo 11.	
CYRiLL« vychází vždy 15, každého měsice. Předplatné, které činí poštovní poukázkou na celý rok 2 zl. 20, kr., píijimá redaktor F. J. Lehner v Harlině. Reklamace budtež zasýlány do expedice v Akademii křesťanské v Praze (Ketězová ulice č, zz;).
Nákladem vydavatelovým. — Knihtiskárna »Politiky« v Praze.