Mile uspokojeno, přecházelo nyní shromáždění Cyrillistů do druhého chrámu ku mnichům Benediktinským do Emaus, kamž program dle dalšího čísla svého určoval. Kostel obvykle četně navštěvovaný, napinil se ve všech prostorách.
Již včerejšího dne odkazoval monsignor Lehner na emauzský chorál, když pozoroval, že mu není lze během tak krátké doby účastníky s náležitým přednesem choralu seznámiti. Dnes měla slova jeho dojíti krásné illustrace. Mnichové právě trvali na modlitbách, recitujíce tercii, když účastníci vcházeli. Jakmile padla g. hodina, šlo se k oltáři. U Beiironů všecko jde jako na drátkách; tu se neudělá zbytečně ani krok, a ani vteřina času se nezmaří. K mnichům v presbyteriu trvajícím přidružila se nyní řada hochů, nastávajících to synáčků sv. Benedikta, ve věku asi od S—i5 let, kteří předcházeli vážného celebranta s assistencí. Hoši oděni byli rouchem liturgickým, talarky to černohnědými, u krku, na rukou a dole červeně lemovanými, které jim roztomile slušely. Přišli rovněž sklopenýma očima, jako dospělí, a souladně rozcházeli se se vzájemnými poklonami na pravo i na levo ku svým stallám. Bylo to tklivé podívání na ty maličké mníšky. Z oči nekoukala jim žádná zasmušilost, jak by někdo myslil, leč právě naopak výraz úpiné spokojenosti sdružen s odleskem zdravého, čilého ducha — následek to výtečného vychování, jakého požívají u mnichů. Mohli jsme na nich nechati očí, kdyby nebylo třeba obraceti jich k nejsvětějšímu úkonu, jenž již započínal. V levo intonovali dva praecentorové introitus: »Illutérunt«. Hlas zvláště jednoho z nich jest podivuhodně krásný, tak zdravý a sonorní, s tak čistými vokály a tak sympatický, že si nemůžeme připamatovati muže, jenž by nás kdy byl svým zpěvem podobně uchvátil. Ty nejtěžší neumy přeletěl hlas jeho s hladkostí a lehkostí elegantní; jemu nebylo třeba, aby si pomáhal nějakými effekty, jaké skoro věsměs shledáváme u termagantu divadelních i jiných, kteří při zpěvu celým tělem pracují, rozpřahajíce prsa a hrdlo, že se člověku dělá nevolno a úzko, aby někde něco neprasklo. Tu slyšíš zpěv, který lehce a čistě jako lesní potůček plyne, ač jest mu časem přecházeti přes místa dosti příkrá. A ke zpěvu svého praecentora druží se hned i zpěv ostatních mnichů a mníšků se stejnou, výtečně secvičenou leh-kostí a na vlas vypočítaným tempem. Var-hany pak jen jako temný stín všude do-provázejí tuto lepou postavu zpěvu. Tot je pravzor církevního zpěvu. Mnichové, jako

praví umělcové zacházejí s hlasem, dávajíce mu jen s rozvážnou umírněností průchod, a to jen tam, kde se stupiováním jeho má dáti přiměřený výraz myšlénce neb citu, neb pouze akcentu. Avšak i akkustiku svého chrámu výborně znají. Často slabiku, která se rozvinila, najednou tak podchytí a zjemní, že ozvěna ze zadu přicházející rychle vyzní, načež nové tony zase zcela volně, bez pře-hlušení, dále povstávati a plynouti mohou. A tyto svaté zpěvy doprovázejí liturgii ne-méně velebně a svatě konanou. Nelíčená nábožnost, vážnost a prostota, s jakou mnichové Beuronští mši sv, slouží, musila by, myslím, i jinověrci na mysl přivésti apoštolské slavení večeře Páně. Takto i svatí křesl?ané v katalzombách musili služby Boží konati. — Velmi potěšeni, poučeni a povznešeni odcházeli jsme z clirámu toho, za-tím co mnicliové ještě hodinku šestou recitovati počali. Čas volal nás do dvorany zpět, kde nás již opět očekával pan řiditel Chlum se svou školou.
Nyní nastala hodina, vlastně dvě hodiny nad míru utěšené. Měli jsme spolcčně se soprany a alty školy C)-rillské studovati Viadanovu »Missa L'hora passa«. Abychom se nelekli skladby ze staré doby (YVI. stol.) pocházející a nebáli se závoditi se školou tak vybroušenou, předeslal pan cvičitel roztomilý úvod o starých skladbách a jich před-nášení, a ubezpečil nás, že ani »děti jeho« té mše ještě nestudovaly. Každý hlas pře-zpíval si dle výtečného návodu počáteční větu z Kyrie, a za nedlouho, po opravených chybách zazpívali jsme Kyrie tak, že by se nám páni pěvci ze sboru Cyrillského jistě vysmáti nemohli. Dostali jsme chu01, a od té chvíle byli bychom chtěli zpívati celý den. Krása toho zpěvu zaujala celou naši duši. Vskutl.u, jsou to velebné skladby těch starých mistrů; vězí v nich něco hluboce jímavého, co nelze ani vysloviti. Zdají se býti těžké, avšak potřebí jenom klíče, aby se nám otevřela jejich prostota. Pan řiditel Chlum nám ten klíč podal do rukou, začež jsme iru nemalým díkem zavázáni. Přezpívali jsme vedle Kyrie ještě Benedictus, a jelileož již honec hrozil, ještě jednou jsme opakovali obé, abycliom si náležitě pochutnali. Ty dvě hodiny v pravém slova smyslu zmizely jako rychle přecházející stín. Byli jsme tak okouzleni, že bychom si také byli přáli zříditi tu stánky jako sv. apoštolové. Ale ten ukrutný biřic čas nám nedopřál delšího potěšení a kynul k rozcliodu. Bylo již poledne. Blaženi rozešli jsme se k tělesnému občerstvení, rozjímajíce cestou o tom, jak bychom i po venku takové zpěvní hody zařídili.