— 70 —

trůnem Božím si vzájemně odpovídati budou. Kratičké ty zpěvky snášejí se š kůru s takovou čistotou a vybroušeností, že již netěžko představiti si hlaholy nebeské. Jak liší se od nich nestvůry, jaké ještě posud slýcháme po kostelích! NIám za to, že všichni účastníci v duchu daleko zažehnávali ony obvyklé ohyzdy.
Z kostela šli jsme zase do dvorany, kde nás očekávala znamenitá paštika. Program vyhazoval 17 čísel z rozmanitých bohoslužebných částí, připravených od skladatelů domácích a cizích. Pochopitelně hleděno vstříc tomuto koncertu s velikou pietou. Dojmy v kostele způsobené měly se tu ještě zvýšiti. Skladby od Witta, Piela a Mitterera pro individuelní ráz slladatelů budily živý interes, dalšímu pak repertoiru domácích našich komponistů: Starého, Zelinky, Skuherského, Skalického, Cainera, Foerstra a Hrušky hleděno vstříc se zvláštní zvědavostí a očelcáváním. Podium napinilo se školou Cyrillskou.
IIlava na hlavě. Pěvcové ti zasluhují se strany naší svrchovaného uznání ano i ob-divu. Všecky produkce dnešní a zejtřejší spočívají na jejich bedrách. Považme: zpěvy vesměs těžké, počet veliký a p~ed tribunálem samých hudebních znalců, po mnohém unavení pi•edcházejících zkoušek, po namáhavých výkonecli celodenních, v dusném vzduchu a na stísněném prostoru, pořád stoje a bez oddechu, to jsou okolnosti, které zmůže jenom škola Cyrillslcá vychovaná panem Chlumem, jejíž každý člen sestává z 50 procent ochotnosti a So procent trpělivosti, a kde nadšení jest duší celku. Ale jsou to talcé hlavičky, které již od svého dětství vyrostly s církevním zpěvem a s nímž talc sloučeny jsou jako tělo s duší. Pamatuji se, že jsem většinu členů toho sboru vídal na témž podiu jako chlapce a děvčátka; dnes j sou už z nich mužové a panny. Jak tělem, tak vyrostli i uměním a nadšením. Čistota hlasů, pečlivě panem Chlumem vyškolená, podobá se křištálu a v odstiňovaní a deklamaci nemaji sobě po Praze rovných. Jakou na druhé straně slynou horlivostí, toho jscue se stali svědky právě v těchto dnech.
Mimovolně mi tu tane na mysli, co jistý venkovský pan chorregent pravil, když sbor ten pozoroval: »Podívejte se, jakým nadšením jim září oči: to »resurrexit«, které zpívají, je na nich viděti. A pak sem postavte ty naše rozmazané a milostivé slečinky maloměstské, jaký to neskonalý rozdíl!« Z celého srdce jsem přitakoval. Ano v církevním zpěvu na prvém místě platí nad

šení, které jest výsledkem dřívějšího mnohého sebezapírání. Vzorem toho jest páně Chlumova škola. A co mám nyní říci o panu Chlumovi samém? Kdo neví jaké vlastnosti má míti ředitel kůru, přijel se na něho po-dívat. Vdp. Lehner, když mluvil o Cyrillskécn správci kůru, mohl jednoduše ukázati na něho. O panu Chlumovi jest těžko mluviti. Ten se musí viděti. Jest to, abych krátce řekl, muž, který všecko způsobil, co jsme slyšeli a o čem jsme tecT mluvili. U něho shledáváme vrchovatou měrou, co se spatřuje při jeho sboru: ducha vyššími ideály skrz na skrz proniknutého, povahu vroucnou, upřímnou a sdílnou, ochotu nevyrovnanou, sebezapíravost bezohlednou a při tom tělesnou pružnost takovou, že pod jeho rukama, elelctricicy na vše strany působícíma, viny hlasů jako zázračným proutkem obživují, plynou, šumí, jásají, lkají, zanikají a mizí. Jako hlava sboru, jest on mezi členy jako pravý otec mezi dětmi. Un je také jinak nenazývá. »ZnámE své, a znajíE mne cné«, může o sobě a o nich dobře říci. Krásnější vzájemnosti nelze si mezi pěvecicýrn sborem a jeho ředitelem mysliti. O tomto sboru platí také, co ráno vdp. Lehner pravil, že lzdyby do něho střílel, že by se nerozutíkal. A to pouto jeho jest pan Chlum. Stastný ředitel, štastný sbor!
Nuže, přikročme k produkci. Skladby větším dílem radostného rázu, určené pro nejslavnější svátky roku, ve kterých Církev svatá oddává se největšímu plesání. Důstojným předzpěvem byla modlitba za sv. Otce našeho Lva, mohutným invitatoríem počínající. Bylo to slavnostní přihlášení se všech přítomných ku skále Petrově.
Při dalších dvou skladbách Wittových prochvívala tě neodolatelně nálada velikonoční. Witt umí makavě vyjadřovati myšlénky a city církevních období. Dvojhlasná motetta : Pielovo a Mittererovo, podala karakteristicicé vzory skladeb toho druhu. A nyní následovalo kolbiště našich domácích církevních skladatelů. Nebyli tu sice všichni zastoupeni, avšak přece hezká řada, a o všech můžeme říci s potěšením, že jsou povolanými umělci. J. A. Starý vybral si oslavu Božího Těla. Vystavil dvě motetta z průvodu. Roztomilé jsou to skladby. Slyše je, cítíš takřka vůni věnců oltáře ovívající. Dostalo se jim vřelé pochvaly a naším přáním by bylo, aby i vytištěny byly a se tak přidružily ku známým motettům Sychrovým. Následovalo J. Ev. Zelinkovo velebné »Pange lingua«. Kdybychom nečtli na lístku jméno autorovo, domnívali bychom se slyšeti ně-kterého ze starých mistrů. Zní imposantně