-6g

mluví více oko a ruka než ústa. V olcu jeho vidíš hned celý paragraf a ruka jeho sama bud otevře nebo po případě zavře ti ústa. Proto také v krátce všichni dobře dýchali, vokalisovali, přizvukovali a se mírnili, jalo toho správný přednes žádal. A jestliže si tu a tam některá příliš horlivá hlavička pro ten neštastný zvyk bucí' trochu uzdu popustila aneb jakémusi světskému citu průchod dala, bez meškání dostalo se jí spasitelného ochlazení. S netajenou rozkoší díval jsem se na tohoto našeho mistra, a v úkrytu srdce podával jsem se jakémusi druhu hrdosti, snad nikoli hříšné, že máme ted v Cechách na dómu také Cyrillistu, a jakého Cyrillistu ! Když jsem dříve čítával o stoličných chrámech v Mnichově, Rezně, Kolíně n. R., Cáchách, jichž chory honosily se jmény tak respelctními, jako jsou Koenen, Hanisch, Haberl, Schaller atd., a když jsem si vzpomněl na našeho sv. Víta, vždycky mi bolelo u srdce. Ted mi už nebolí. T ed se mi srdce radostí šíří. — Padla dvanáctá hodina, a ten neúprosný čas, který nad všecko rychleji utíká, roztrhl nás, toužebné žáky, od učitele tak vzácného a od partesů, s nimiž jsme se již tak důvěrně byli spiátelili. Mu-sili jsme jíti upokojit tolio nenasytu v sobě.
Ještě bylo dosti daleko do 3. hod. odpol. a už jsme tu byli zas. Nevím, měl-li by který pan profesor neb učitel horlivějších žáků, kteří by tak dlouho před počátkem hodiny v piném počtu se scházeli. Cyrillisté do všech koutů Prahy rozešlí za ne-dlouho splynuli zase v celek; nevydrželi to dlouho v soukromí. Na programu stálo cvičení pohřebních obřadů choraluích, věc to, která měla velikou důležitost do sebe, nebo není truchlivějšího poliřbu nad ten, který se šlendriansky odbývá. Již pohřeb sán o sobě jest událost smutná, ale dvakrát smutná jest, když ani nemá svou vlastní podobu, která má utěšovati. Nebo řád pohřební jest na ten účel od sv. Církve zřízen, aby sloužil l; útěše jak duši nebožtíkově, tak i zkormouceným příbuzným a přátelům zesnulého. Jak pak ale má prospěti duši nebožtíkově ohyzda, na které nemůže míti Pán Bůh žádného zalíbení, a jak má to těšiti příbuzné, když na místě církevního pohřbu vidí jen karikaturu pohřbu? A přece jest pohřební obřad Církve sv. tak krásný, jemný a opravdový! Byla to tedy záslužná myšlénka, kterou vdp. Lehner pojal, aby se účastníkům sjezdu Cyrillského ukázal pohřeb v jeho pravé podobě. Na pultu knihkupeckém, kterýž tu byl vyložen a jenž odprodával všeho druhu potřebné věci chorové a zvláště ty skladby a knihy, ze kte

rých se v těchto dnech zpívalo, koupili jsme si za 12 kr. příručku vydanou u Pusteta v Pezně, jejíž nápis zní: »Officium etMissa defunctorum atque Ordo Excequiarum pro adultis et parvulis«, vydání pro lid, ve kterém notopis chorální zaměněn moderním s klíčem houslovým. Dobrá to l;nížica, zvláště pokud se týká hodinek za mrtvé a mše sv. Avšak méně vhodná ku pohřbu. Jet tu podán ritus římský, od něhož jest pohřební řád našeho Proprium Bohemiae poněkud odchodný. Mimo to není v této pří-ručce pohřební řád v celosti vytištěn, nýbrž s mnohým odkazováním k příslušným stránkám, což jest nepraktické. To byla věc, která účastníkům a i vdp. cvičiteli nemálo vadila a úkol znesnadňovala. Bylo by žádoucno, aby se podobným způsobem u nás vydal ritus pohřební dle Proprium. Pro krát-kost času mohlo se vzíti jen nejnutnější. Probralo se: »S: iniquitates«, »De profundis«, »Subvenite«, W. a RR., »Libera me«, »Kyrie eleison« a »In paradisum«. Na »Benedictus« již nezbyl čas. Vdp. cvičitel pro-kládal pokusy zajímavými poznámkami. Sluší jen litovati, že panující vedro stísnilo nálaďu tak, že cvičení bylo jaksi mdlé a přednášení choralů přes všecko přičinění vdp. cvičitele se nedařilo. Od '/a5 -6. hod. byla pausa. V 6 hodin přednášel kůr školy Cyrillské u Dominikánů »Litanie Lauret.« od Ludvíka Holaina, moravského výborného skladatele církevního. Na oltáři byla vy-stavena Vel. Svátost. Cyrillisté pině shromážděni naslouchali se zbožnou vroucností libým zpěvům. Skladba jest opravdu roztomilá a má i tu velkou přednost, že se bez ustání jedním proudem nese až do konce, že mezi invokacemi a odpovědmi není pře-trhána mezerami. Dojem přednášky jinak vzorné byl poněkud rušen tím, že pěvci solisté, zvláště od tenoru a sopránu, vkládali do zpěvu nátěr rozmazleného citu divadelního, čímž i srozumitelnost velice utrpěla. Lépe by slušelo, kdyby invokace ty zpívali bud všichni, aneb aspoň tři, čtyři od jednotlivých hlasů; tak aby intonací prostě a rovně, bez natřásání citového se nesla. Sbory přednášeny byly výtečně. Při požehnání zpívalo se »Pange lingua« vícehlasné. Zelím, že nemohu říci od koho, ač jsem tu skladbu již vícekráte slyšel. Jest neobyčejného rázu a hluboce jímavá. Přednes pře-krásný. — Zde se též musím zmíniti o způsobu, jakým chor dominikánský přednáší Responsoria. Foerstrova harmonisace, sama v sobě nad míru lepá, dochází tu interpretace, jaké si jen největší idealista mysliti může. Lépe už jen kůrové andělští před