-65
Vzpomínky z Cyrillských exercicií.
Vypravuje —er.

V nejparnějších dnech letošního roku, když se z dusných ulic pražských všecko na venek rozutíkalo, sešla se v Praze rodina Cyrillistů k exerciciím. A sešla se velmi četně. Co pal: si Cyrillista dělá z horka? on, jenž to břímě snáší po celý rok, nehrubě dbá, je-li toho o dva dny více neb méně. A vždyf to byly dny exercicií! Pro exercicie by Cyrillista třeba ani nejedl a nespal. Tudy se nediv nikdo, kdo jsi dne 5. a 6. srpna v jistých hodinách viděl v ulicích pražských houfy kněží a učitelů. To byli Cyrillisté, kteří přes všecko parno byli čelí šťastni. Byl bys mezi nimi shledal mnohé, kteří i dalekou pout vykonali, aby se mohli v Praze péci. Přišlit nejedni až z Horních a Dolních Rakous, jiní ze Solnohradu, jiní z Kladska; a co se bližších týká, ani ti nebyli bez obětí. Slyšelit jsme, že mnozí z nejbližšího okolí pražského přicházeli ráno v bouři a v blátě, a že zase za tmy noční domů k odpočinku pěšky se vraceli. To dělá láska a nadšení pro svatý zpěv.
Exercicie započaly dne S. srpna v Dominikánském chrámu Páně o g. hod. ranní. Chrám napiněn byl Cyrillisty, kteří v slavnostní náladě toužebně očekávali počátek své radosti. K oltáři vešel v rouše pontifikalním, obklopen četnou assistencí, vdp. kanovník J. Zenefels, který byl též horlivý přítel reformy zpěvu chrámového. A již rozcházel se chrámem zvuk choralu »Salve sancta Parens«, jako krásná předehra dalších zpěvů. Každému, kdo z Gradualu často zpívá, radostí se srdce zachvěje, když se mu tento Introitus pořádkem direktáře vrátí. Jest jakási okouzlující moc v těch v pravdě marianských melodiích. A ten cit prostoupil srdce všech Cyrillistů, když známé ty zvuky zas a talc slavnostně zavzněly. Nyní přišla skladba, kterou sice málo kdo z účastníků znal, laerou ale všichni napjatě očekávali, jelikož ji předcházela lichotivá pověsí. Totiž: »Missa in hon. SS. Nominis Jesu« od našeho nezapomenutelného, a žel Bohu, tak záhy v Pánu zesnulého F. Hrušky, Tuto mši vy-dal F. Pustet v Řezně, a od té doby počítají ji nejproslulejší kůry bavorské ku svým nejlepším mším na repertoiru. Bylo velmi žádoucno, aby byla nacvičena a přednesena i ve své vlasti. Tu krásnou a vděčnou úlohu převzal kůr dominikánský (škola Cyrillská) řízením výtečného a neumořitelně horlivého mistra, p. Fr. Chluma. Nad míru ušlechtilé provedení té mše napinilo všecky přítomné

velikou radostí, a jak za to mám, i city vroucně nábožnými. Služby Boží přes hodinu trvající uplynuly jako minuta. Při po-žehnání zapěno »Pange lingua« od josefa Foerstera, které svou krásou a i populárností daleko nad jiné předčí. Jest to pravé arcidílko; stokrát můžeš je slyšeti a vždy tě bude zajímati. Ale ovšem, musí se za-zpívati talc, jak je zpívala Cyrillslcá škola.
Po službách Božích přešla celá rodina Cyrillistů do místností křesťanské Akademie. A tu udály se tklivé scény. Shledávali se tu známí se známými, přátelé s přátely, bratří s bratřími, kteří se dlouho, snad po mnohá léta neviděli. Radost mluvila z očí všech. Zde přijal jedenlcaždý program exercicií a zapsal své jméno do archů na stole vyložených. Brzo napiněn byl veliký sál křesťanské Akademie do posledního místa, a na podium vystoupil patriarcha českého Cyrillstva msgr. Ferd. Lehner. Zraky všech obrátily se k němu. Mluvil bez mála celou hodinu. Vyslovil své potěšení nad neobyčejně četným shromážděním, a označiv účel exercicií, jal se vykládati povinnosti, lzteré má vzhledem k reformě chrámového zpěvu především duchovní správce a potom řiditel kůru. Důvodění bylo velice jasné, logika neuprositelná, řeč piná krásných figur a obratů, takže posluchač chvílemi se domníval poslouchati nadšenou báseii. Vroucnost citů střídala se pi-irozeně s důraznými a váhypinými doklady, a i nejeden veselý žertík proběhl zástupem vážných uiyšlének. Reč hluboce promyšlená a procítěná, z mysli zkušené vyřinulá a způsobem jeti Lelinerovi vlastním přednesená, zůstavila v srdcích posluchačstva liluboký dojem. Mluvilt Lehner ze srdce rozvroucnčlého k srdcím planoucím smýšlením stejným. Nelze pochybovati, že řeč ta přinese žádoucí ovoce.
Po krátké pause objevil se na podiu druhý sloup chrámové hudby v Čechách, prof. Josef Foerster, dúmlcapelnílz, jenž podle programu započal s účastníky cvičiti své »Requiem II.« pro mužské hlasy. Myslil jsem, kdo ví jal; dlouhé že bude potřebí předmluvy, aby se přítomným vyložil způsob přednášení skladeb církevních, ale Foerster byl hotov hned. Několik plasticicýčh pokynů a už byla taktovka vzhůru a už vinily se prostorami sálu piné akordy té krásné skladby. Foerster jest pravý mistr, který nerad mluví zbytečně a jenž, co myslí, vysloví krátce, úsečně a jasně. U něho