— 57 —

Dbáme-li pi-íl:azu sv. kongregace ritů, l:terýmž zpěv lidu jazykem nelatinským při zpívané mši sv, se zalsazuje, skládala by se úloha naše z několika částí.
Bylo by náin předně zavésti zpév clioralní čili Rehoi•ský (cantus choralis, Gregorianus, firmus). Zpěvem chorálním jsou ony zpěvy, »které v prvních stoletích křestanstva bez doprovázející harmonie vznikly, sv. papežem Rehořem Velik\'m sebrány a předepsány byly, a doposud od církve za vlastní bohoslužebnou hudbu chrámovou jsou považovány. Týž choral jest zákonem liturgickým, t. J. všichni 1z tomu povolaní sluhové církve (biskupové, farái•i, řiditelé kctru) svědomím zavázáni jsou, jej jako vlastní církevní zpěv, jako hudbu církevní před každou jinou vyznamenávati a provozovati. Nebot ve všech knihách liturgických, a to na místech nesčetných, l:dylcoliv totiž rubriky liudbu, zpěv nařizují, vždy a zcela jedině choral jest míněn. To zvlašt missalu se týká.« (Witt. Sněm. tridenslry".) Proto praví v ěhlasný hudební esthetik Ambros : »Zpěv Řehois1k jest specifický, ba volíme-li tak i•íci, jest jediný nepochybný sloh církevní. V církvi a pro potřeby církve vznikl, a ona prvotní síla, která v každé nedělané nýbrž samorostlé hudbě (na př. v národních písních) spoéív,í, i jemu jest dála. Jako část ritu pro všechny časy jest ceny pi•evelké« (neocenitehiým). Z té příčiny nejlepším méříticem při posuzování církevních skladeb kterýchkoliv jest choral; čím více hudba od něho se lící, tím méně jest církevní, tíni méně dovolena, čím více tnu podobna, příbuzna, tím více oprávněna, církevní. Protiví-li se však chorálu (nepřirozenou měkkostí, sladkostí, světáctvím, rozpustilostí, divokostí, zkomoleným testem, svou úpravou jako sola bez sboru, atd.), tu necírkevní jest, nedovolená. Pročež lichá jest nárnitka, jako by Cyrillisté, praví totiž Cyrilli>té, v posuzování opr:ívněeostí skladeb církevních sjednoceni nebyli. Podle zásady právé uvedené nemůže ve věcech podstatných ž:idné pochybnosti býti ani rozkolu ; jedině v určování mezí, po které se s'cladba od chorálu vzdalovati smí, niohly by asi úsudizy rozcházeti se; než jsou to už krajnosti, kterým každý snadno vyhnouti se může a niá. Chorál jest svatým písmem hudby církevní, praví znamenitý odborník Proske, tedy i svatým písmem v posuzování oprávněnosti skladeb církevních.
Než nařízeno není, že při bohoslužbě jedině chorál zpívati se smí a žádné jiné zpěvy. Arcit církev sv, především chorál Rehořův nařizuje, schvaluje a odporučuje,

ale přes to dovoluji i zpěv mensuriIní, vícehlasý (či figuralní, harmonický), hdyž totiž sněm tridentský především důkladné vyučování mládeže ve zpěvu Rehoi•ově b}'1 nai•ídil, jakož i očistu církevní hudby, tu císař Ferdinand L, příznivec to umění hudebního, církevní sněm skrze posly své po-žádati dal, aby úpiné zamítnutí zpěvu figuralního vysloveno nebylo, ano správné upctřebení jeho mysl věi1cích velmi účinně k pobožnosti povznáší. Dostalo se mu uspokojivé odpovědi, že zmíněná ustanovení pouze zlořádů se týkají a že ze zpěvu figuralního má pouze vymýtěno býti, cožlcoli službám Božím nesluší. Pročež nedavše se strhnouti pi•íkladem oněch, kdož pro chorál všechen vícehlasý zpiv zahrnují, i zpěv varhanami nebo ostatními nástroji slušně doprovázený, a pak nemají, čím by ho clo• statečně nahradili, ani chorálu správně pi•ednésti nedovedou : pojali jsme za druhou část své úlohy pěstování zpěvu vícehlasého. Byli jsme tu i ve sliodě se souhlasnými příkazy papeže Benedikta XIV., nejdp. biskupa našeho ze dne 3. září 1882, jal:o% i církevního sněmu pražského. Rozkaz téhož sněmu takto zní: »Varhany nepřehlušujtež hlasu zpívajících a neurážejte mysli nábožné; hra budiž vážná, prostá, všeliké marnivosti a hledanosti vzdálená, službám Božím úpině přimČřená. Užívání ostatních nástrojů hudebních, obzvlášté na venkově, budit-. řídké a všude mírné. Rozléhavé nástroje, kteréž Hlukem a vířením přehlušují zpěv lidský, budte z chrámů vymýtěny. Dopouštějíce hudbu instrumentální, chceme nicméně a pi-ísně žádíme, aby ničeho při ní nebylo, což by lehkovážnost, světský smysl a vkus divadelní prozrazovalo. Skladby a neobyčejné přechodv takové, kter~miž se náruživost prudká vyjadřuje, nemají při bolioslužbě místa míti.«
Jest tedy na bíledni, že trouby a bubny (tympani), pokud hlukem a vířením zpěv lidský nepřehlušují, nýbrž mírně lio doprovázejí, důrazu poskytují, povznášejí, jako na př. při sboru velkém a piném orkestru, že zapovězeny nejsou. (Viz dole »Regolamento per la DIusica sacra in. Italia«, vydané sv. kongregací obřadů dne 6. prosince t 884)-T,•ka se patrně onen zákaz zlozvyku, kterýmž buďto varhaník anebo bubeník anebo nějaká trouba na piné kolo spustí, takže slyšeti jedno víření mixtur, trub a bubnu a musica sacra jako zakletá princezna pro-mění se za hromobití a bouic v »sakra muziku«.
Než pamětlivi jsouce, že církev sv. ani lidu obecnému při tiché mši sv. zpívati ne-