-55

sborů výhradně latinou zpívajících, pro které latinští básníci staré písně české k melodiím původním do latiny překládali, mezi nimiž vynikali zvláště Václav Nicolaides Vodňanský a To náš íVIitis. Jal< svědomitě staří literáti šetřili předpisu církevního o l a t i n s 1z é řeči bolioslužebné, spatřuje se zřetelně ve stanovách literátů Jindi-icho-Hradeckých, potvrzených r. 1625 od Viléma Slavaty, jimiž se sta-noví, že literáti, »předně, jal< od starodávna bývalo, vždycky latinského jazyku církevního jal< všední ta]<: sváteční dni obecně v zpívání užívati budou, však s propůjčením toho, aby času adventního pi-i rorate, item při vánocích, velil<ono:ních a letních slavnostech, při kázání, procesích jmenovitě Těla Božího, ve dni křížové a jiné, jakž od starodávna bývalo, katolické pobožné písně české zpívati molili«. V pravidlech literátů Netolických z r, 1575 v článku 9, bylo ustanoveno, aby »při pohřbech« literáti latinští kantorovi nápomocni byli, ostatní za manami jdouce pohřebaí písně zpívali. Druhá polovice století 16. jest dobou největšího rozkvětu a rozšíření sborů literátských, kdy nebylo většího města a kostela, v němž by nebylo též sboru literátského, Minové nejpi•ednější a nejvzdělanější v obci bud skládali a pře'ádali písně, bud učili zpívati, účastnivše se služeb Božích, které v neděli a ve svátek s velikou slavností se konaly, dbajíce o to, aby dobré jméno sboru ani stínem skvrny po-káleno nebylo. Považováno bylo za povinnost předních h o d n o s t ů obecních, aby i při zpěvu kostelním dobrým přikladem předcházeli, jak dočítáme se v pravidlech sboru C e s k o b r o d s 1< é h o, kdež se stanoví, »že jakož od starodávna vždy ryc'ltář, purkmistr a radní za s t a r š í sboru literátského voleni bývali, aby se tak i na dále dále.« V slavné době této způsobeno nákladem literátů mnoho skvostných kancionálů inicialkami a vzácnými drobnomalbami vyzdobených, latinských i českých, jichž dosud dosti liojně se zachovalo, které v jednotlivých městech co drahocenná památka na zbožné předky uctivě se chovají a s chloubou ukazují. Umění krasopisecké sotva by se bylo ve vlasti naší na ta!< vysoký stupeň dokonalosti vyšinulo, kdyby nebylo bývalo Jednot literáckých po veškerých končinách českých i moravských valně rozšířených, tak že za tou pi• inou byla veliká poptávka po velikých kancionálech a graduálech formátu obyčejně obrovského, krásně psaných a malovaných po krajích okrasami, v textu pak drobnomalbami představujícími

obrazy historické a podobizny. Takovou měrou vznikly v 16. století umělecké dílny, ve kterých řízením některého vynikajícího umělce mnoho krasopisců a malíi-ů na zhotovování kancionálů pracovalo. Mezi umělci v drobnomalbě téhož věku prosluli v Praze Jan Táborsl.<ý z Klolcotské Hory a Jan Kantor st., měštan N.-)voměstský, díle Matouš Radouš, F. Polirar, Matouš Ornyš z Lindperka, Jiří Laches Nepomucký, Jiří Rychnovský a j. Vážnost, které ze literáti těšili, jevila se všudy četnými dary, odkazy peněz i nemovitostí mnolidy velmi značných, čímž literati značného jmění nabývali. Tak stalo se na př. v Mladé Boleslavi, že mě>t<a K a t e i i n a DI i l i t I< á »dala na svůj náklad kostel literátů Matky Boží i s kruchtami zaklenouti r. 1566, graduál velký pergamenový a druhý menší, oba psapé, kteříž ji do několika set stály, r. i58o pal< literátům 10 kop míš. k vyupomínání na V, Skřemínkovi ukázala a jiné mnohé dobré skutky činila«.
Dle příkladu Čech počaly se již záhy šířiti sbory literátské ina Moravě. Nejstarší dosud známý jest sbor literácký v Třebiči, Janem z Pernštejna r. 1516 po-tvrzený, napotom mnoho jiných, v Budějovicích Mor., Bystřici, Hulíně, temnici, Jimramové, Křižanově, Letovicích, ve Velkém a Valašském Meziříčí, v Novém městě, Prostějově, Strážaici, Starči ve Zlíně, Zdáře a j.
Důstojná oslava služeb Božích byla jediným účelem slavných sborů lite - rátských po veškerých městech i dědinách. Stai-í předkové naší nemohli toho snésti, aby v kostelích, kdykoli tam přítomni byli — a bvlo to velmi často — zpěvu se ne-účastnili, tím méně, aby zpěv špatný poslouchali. Hlavní péči věnovali literáté zpěvu chorá 1 n í m u, později, kde toho bylo lze docíliti, o větších svátcích, v adventě a Boží hody přednášen i v í c e h 1 a s ý zpěv řízením zvláštního správce. K řízení voleni byli každoročně od shromážděných spolučlenů s t a r š í, obyčejně nej váženější členové sboru i města. Sborové literátů byli takto p ř e d n í mezi všemi bratrstvy tehdejšími, členové jejich měli býti jako svíce ostatním občanům, kteráž by jim cestu dobrou ukazovala, jak toho vyžadoval vznešený účel, pro který zřizováni jsou. Trvali až do císaře josefa II. Co po staletí květlo a požehnání rozsévalo, co krvavé války třicetileté a vpád pruský přečkalo, to »osvícená« doba minulého století smetla. Dvorním dekretem daným dne 22. května 1783 zrušeni jsou sborové literátů. Skvostné kancionály, obrazy u jiné památnosti, jejichž