v e >ho, které se ještě neskládalo z not na řádkovém plánu hudebním, nýbrž z různých znamének, jimiž skupeninlcy nápěvné se na-značovaly; především však veliké bystrosti a obratnosti združené se vzácným jemnocitem.
Ku práci vědecké bylo dlužno tvorbu uměleckou přičiniti. Liturgii jím nově upravenou bylo třeba dopiniti nápěvy zcela novými v duchu nápěvů starých, dle hudebních zásad v nich jasně vyslovených a to v zaokrouhlený celek, aby vše bylo jednotné, důstojné a velebné, jak toho vznešenost liturgie vyžadovala. Pořadatel starého měl býti i hudebním skladatelem nového, ale tak, aby nově skomponované od s~arého v ničem se nerůznilo. Vědecký badatel vystřídal umělce, jemuž se stejnou měrou obdivujeme. Sv. Řehoř byl skladatelem z milosti Boží, nadaným a mocným, z p ě v á lc e m obdivuhodným. Bohatý nápěv prýští se u něho ze zřídla přímo nevyčerpatelného. Co z bohatého ducha jeho se vyprýštilo, jest dokonalá,
h u d e b n ě d o k o n a 1 á melodie, která beze strachu snese porovnání s nejlepšími plody různých dob a duchů. I pro čistě h u-d e b n í vlastnosti i přednosti své jest chorál sv. Rehoře u m ě l e c k y dokonalý. R o zmanitost a bohatství nápěvů jest přímo úžasné, což ovšem poznává a spravedlivě oceňuje je ten, kdo s láskou v hlubiny choralu se pohroužil. Jasnu v ý r a z hudební, melodická litina bez skvrny a trhliny, jednota napěvů se slovem, tot sláva a chlouba choralu. Ale také hloubka citu a veliké bohatství duchovního života z něho vyzařuje. Křestanská radost a křestanský zármutek v tisícerých paprscích v něm se obráží a zrcadlí. Ano mnohdy se zdá, jakoby nápěv chorálu zvláště pro nás, pro tento okamžik složen byl, aby vyjádřil přítomnou naladu duše naší. Pro tyto vlastnosti své jest chorál těžký a přece snadný, starý a přece věčně mladý, v pravém slova smyslu k l a s s i c k ý. Déle tisíciletí se zpívá a krásy mu neubylo. Plod veleducha Ducliem svatým osvíceného. tot chorál sv. Řehoře Velkého. Celý středověk měl jej za dílo, které se vyprýštilo z pramene Božské inspirace.
Takovým způsobech vznikl a n t i f o n á ř sv.-Rehořský. Původce jeho slul by reformatorem zpěvu církevního, kdyby v oboru tom ničeho více nebyl vykonal, přece však jen ve smyslu neúpiném. Antifonář byt
i dokonalý byl prací pouze t h e o r e t i c k o u kterou v život uvésti bylo druhým ne-méně důležitým požadavkem. Víra Kristova

rozšířila se živým slovem. »Učte !« rozkázal zakladatel její, Svět nebyl by se obrodil pouhou biblí. Také zpěv bohoslužebný nebyl by se obrodil pouhým zálconníkem cliorálním — antifonářem. Původce zákonnika, stal se též interpretem jeho. Co na-psal, také sám v život uváděl. A to jest ta druhá stránka reformatorské činnosti.
Pěvcům bohoslužebným vykázala Církev ve chrámu Páně zvláštní místo přímo před oltářem v tak zvaném spodním c h o r u, od ostatní prostory chrámové mramorovou mřížkou odděleného. Sbor pěvecký byl bezprostředním s l u ž e b n í k e m a ú č a s t-n í k e m bohoslužby, nikolivěk pouhým sborem hudebním. Řádný zpěv liturgický nelze si mysliti bez s b o r u za tím účelem zvláště organisovaného. O pravdě této byl původce antifonáře přesvědčen tou měrou, že dokonav velkolepé dílo své bez průtahu zřídil za tím účelem zvláštní s p o 1 e č n o s t, která ve smyslu právnovství římského »scholou« se nazývala. A aby pro veškerou budoucnost zabezpečena byla, nadal ji pevným majetkem, obdarovav ji d•,ěmadomy, jedním u sv. Petra, druhým u sv. Jana v Lateránu, čímž oba kostely papežské řádným zpěvem liturgickým opatřeny jsou. Skole dostalo se organisace odpovídající účelu, pro který zřízena byla. Skládala se z mužů a hochů. M u ž iz bylo sedm k důstojenství podjáhensl.ému vesměs povýšených, což dle tehdejších poměrů bylo pro školu neobyčejným vyznamenáním. Před-staveným a ředitelem byl » prior scholae« či »primicerius«, náměstek jeho slul »secundiceriem«, následující dva členové nazýváni jsou »archiparafonisty«, poslední tři »parafonisty«. Hoši, jich% nebývalo méně i5ti a více zoti, vybíráni jsou pečlivě z veškerých škol římských, při čemž vedle zbožnosti a mravnosti rozhodovala l.rása hlasu. Skola byla zároveň pacholeckým seminářem a sirotčincem, jejíž řád dle vzoru řeholního se řídil. Zpěváčkové vedle zpčvu byli vy-učováni též jiným předmětům, připravujíce se takto ku stavu duchovnímu, kdež pak schopnější do družiny papežské přijati, od stupně k stupni kračejíce, mnohdy i na trůn knížete apoštolského povýšeni jsou. Př e d s t a v e n ý m školy dostávalo se již záhy znamenitých hodností.
A kdo byl učitelem školy? Veliký papež, sv. Řehoř, zakladatel školy sám. Veleduch, který otěže světa v rukou svých držel, považoval zpěv bohoslužebný za talc důležitý, že vyučování jeho sám se věno-val. LSkládaje antifonář vuiknul ovšem sám jediný v utajené krásy chorálu a chtěl tudy,