-- 50 —

nikým v učenosti nezůstával. Když mu bylo třicet roků, stal se p r a e t o r e m či nejvyšším soudcem v Římě, jemuž bylo i nové zákony dávati, Ačkoli byl prost všelikého přepychu, nosíval nyní přece obvyklé nádherné roucho úřední z hedbáví drahokamy zářící. Byl však již telidáž od-hodlán zasvětiti se Hospodinu zcela. Sláva sv. Benedikta a řehole jeho v mládí jej uchvátila. Otálel však přece ode dne ke dni. Chtěl raději podržeti roucho světské, domnívaje se, že světu stačí dáti jen zevní lesk. Konečně v"ak zpozoroval, že záležitosti světské poutají jej nepozorovaně k světu netoliko zdánlivě, nýbrž skutečně. Od té chvíle myslil do opravdy na vstoupení do kláštera.
Smrtí otcovou usnadněno jest mu splnění přání vroucného. Zděděných statků vynaložil na zbudování šesti klášterů v Sicilii, kde větší část dědictví jeho se nacházela; sedmý klášter založil ve svém paláci římském na monte Coelio nedaleko basiliky sv. Jana a Pavla, zasvětiv jej sv. Ondřeji. První š k o 1 a, ve které jej Pán Bůh pro příští úřad vychovával, se skončila. Jakožto náčelník světového města a druhý úředník celé Italie obeznámil se s panováním s v ě t-s k ý m a postoupil do vysokého učení, aby se v něm přiučil panování duševnímu nad sebou samým, vyměniv tribunu praetorskou za cellu klášterní. Praetor světovládného Říma po tříletém úřadování se-stoupil s prestolu soudcovského, rozdal zbytek velikého jmění svého chudým a stal se mnichem Benediktinským v Římském klášteře sv. Ondřeje. Jest mi líto, •re úkol mi vyznačený nedopouští, abych živými barvami vymaloval obraz mnicha mlčenlivého a modlícího se. Ve škole světců milosti Boží a vlastním hrdinným spolupůsobením dospěl v brzku ve světce. Jsa d u-š e v n ě s Kristem spojen byl i tělu jeho vtisknut obraz Kristův, tak že chorobu jeho ustavičně v umrtveném, nemocném těle svém nosil. Čím nebe ducha tak vysoce nadaného a omilostněného v této d r u h é š Ic o 1 e klášterního zátiší obdařilo, svět v brzku poznal. Mnichové zvolili jej za opata. Lid lnul k němu s úctou nevyslovitelnou. Papež však jej z kláštera vzal a vysvětil za kardinála-jáhna aby mu při spravování Církve nápomocným byl.
Prošed školu dvojnásobnou světskou i duchovní, bylo vyučenému a osvědčenému praetoru-mnichu připravovati se jii přímo a bezprostředně na zvláštní úkol, jaký Prozřetelnost Božská v dějinách světa mu vykázala. Vědomostí i zkušeností v obou

dosavadních školách získaných nebylo věru lze lépe a vydatněji použiti, leč v Konstantinopoli na dvoře císařském, kam od papeže Pelagia II, poslán jest jakožto apokrisiár či papežský nuntius. Zkušený praetor a svatý mnich stal se zde přítelem císařovým a vysvoboditelem patriarchovým. Obklopen nádherou dvořeninstva dovedl v hluku paláce císařského žíti skromně a klidně, jako druhdy v celle klášterní. Znamenité doby plodí znameníté povahy. K zažehnvlí velikého zla vyžaduje se velikých mužů. Nad chřádnoucím člověčenstvem sklání se dosud nebeský Samaritán, který viditelnými náměstky svými hojí rány jeho. Svatý Rehoř byl tím mužem, jehož prozřetelnost Božská postavila k velikému mezníku dějin na sklonku stěhování se národů. Staré říše rozpadávaly se v rumy. Divocí národové jako divá povcdeň zaplavovali země starou vzdělaností květoucí. Kdo uchvátí vinám zlatý poklad? Kdo na rozvalinách vzdělá novou budovu? Kdo rozsvítí pochodeň osvěty? Státnící s moudrostí svou byli u honce. Vojevůdcové v čele vojsk svých byli málomocni. J e d i n á moc stála pevně a nerozborně jako skála u prostřed rozbouřeného moře — Církev. Vojevůdcové její, papežové, zachránili občanský řád. Jedním z nejznamenitějších stavitelů řádu církevního a státního jest sv. Rehoř Velký, kterého všemohoucí Stvořitel a Správce všehomíra k zbudování tak velikého díla uspůsobil a vychoval.
Papež Pelagius Il, zemřel. Kolem hradeb římských zuří válka, uvnitř města jako litá šelma dáví tisíce obyvatelů hlad a mor. A Rím_přece jest klidný. Ve městě sídlí jáhen Rehoř. Duchovenstvo, senát a lid volí jej jednomyslně za papeže. Všechno jásá, jenom jeden truchlí, hledaje poslední útočiště v úkrytu lesu. Znamení s nebe, světlem zářící sloup, ukazuje hledajícím Římanům úkryt jeho. Světlo na svícen se staví, pravý muž zasedá ku kormidlu, veliký stavitel šEastně nalezen. Dne 3, září roku 590 dosedl Rehoř na stolec Petrův.
Bylo by mi milo vypravovati, kterak horlivý pastýř stádce Kristova víru rozšiřoval a národy křestanské řídil, — v Anglii, kde jasně zářící pochodeň víry rozžehl a věk světců zahájil, — mezi Franky, jimž cestu víry a mravů křesYanskýcli po-jistil, -- ve Spanělích, které od kacířstva k pravověrnosti nazpět uvedl, — v Koilstantinopoli, kde urputného císaře a neposlušného patriarchu na pravou cestu přivedl, — v rozrušené Africe, kde moudrou radou a mírným napomínáním nový život 'církevní