— 31 —
FEUILLETON.
2 M Ý C H P A M Ě T 2_
Cyrillistúm pro radost napsal Dr. Rudolf D7olrtattus. (Pokračován[.)

Milý čtenáři !
Cekala Tě hladového někdy mísa knedlíků se zelím, z něhož dvojnásobná porce uzeného koukala? Jsa žízniv, byl's ujištěn, že Ti příchystán bude korbel dobrého, čerstvého, studeného, zdravého, vyleželého, pěnivého piva? A pamatuješ se, jak při vzpomínce na tyto toužebně očekávané pochoutky, hlad i žízeň Tvá několik metrů nad normál stoupaly a Ty jen hořel's nedočkavostí, brzo-li budeš mocí předrahou tu mísu na-zvati svcu a chvěl Jsi se touhou, brzo-li bude Ti popřáno s piným, k ústům nahnu-tým korbelem alespoň čtvrt hodinv dívati se vzhůru ku hvězdám ?
Upomeň se na to, čtenáři předrahý, a liezky živě si to představ; pak budeš míti slabounký odstín pocitu té nedočkavosti a touhy, onoho duševního hladu a muzikantské řízně, které ve tiine vyvolal tatíkův slib: Budeš-li se dobře učiti a pěkně poslouchati, dostaneš housle. Lačněl jsem a žíznil jsem po houslích a hle! Nyní se mi v dálí ukazovaly guslenky a ty guslenky měly býti mé, ale kdy? Až prý někdy k Ježíšku a to ještě jen tenkráte, když se budu dobře učit a pěkně poslouchati.
»A kdy bude Ježíška?« ptal jsem se otce.
A dobrý tatík mi to několika způsoby vykládal, kolikrát totiž do těch dob bude ještě sobotní výplata, kolikrát se ještě musím vyspat a podobně.
»Tatínku, víš co, dej mi ty housle hned« mínil jsem resolutně, »já se dobře učím; poslouchej, co umím.« A začal jsem odříkávati celý ajmolanc, a ochotně a bez pobídky jsem přečetl ze slabikáře článek, jak Tonda rozbil džbán, zkrátka všemožným způsobem jsem se snažil na oči vystaviti celou zásobu svého vědění.
Dobrý tatík všechno poslouchal, ale stál na svém, žc jenom Ježíšek mi housle při-nese a to jen tenkráte, budu-li do těch dob stále pilný, hodný a poslušný, a nic mi ne-prospělo, že jsem tatíka šestiletýma rukama za krk uchopiv, ze vší síly škrtil, abych mu ukázal, jak moc ho mám rád a že jsem lconečnč s pláčem i všechny modlitbičky odříkal, kde jakou jsem uměl. Nic naplat!
1)nové přišli a dnové minuli ; minulo i posvícení, o kterém tenkráte pau učitel

pochlubil se s Mozartovou Es dur, kde se mu nejvíce líbila pěkná sice, ale církevního rázu v sobě nechovající fuga na »Hossana« a »Sanctus«. Přišel advent. Pan učitel, který jako vsichni starší lidé byl trochu zimomřivý a pak také v každé noze měl jeden kukaň s kuřátky čili podagry, chodil v bačkorách na roraty. Těšil se velmi na vánoce, na které tenkráte chystal jakousi pastorálku od Haydena.
Několik dní před štědrým dnem jel s mým otcem do Prahy, odkudž přivezli celou haldu balíků a pak od Primasů asi pět číperných štěnat, které zvláště povedená várka vrhla.
I já jsem se těšil na vánoce.
Tenkráte to nebylo ještě v modě stavěti vánoční stromečky, za to tím více staví-valy se Betlémy a to v rozměrech co možno největsích. Kdo jen trochu mohl, upravil si Betlém na zvláštním stolku; nebo na skříni, ano mnozí třebas půl světnice vyklidili, aby tam mohli dáti stupňovité, až ku stropu sahající lešení, jež pokryli papírovými skalami, chvojím a mechem a do něhož zastrkali pino figurek Betlémských. Centrum všeho ovšem byl Ježíšek v jesličkách položený. Na štědrý den pal; a po celou dobu vánoční klekávali všichni domácí u večer před Betlémem a zpívávali Ježíškovi koledy,
I u nás ve dvoře zachovával se tento krásný, v pravdě katolický obyčej. Ve velké ratejně postaveny byly rozsáhlé jesle a všechna dvorská chasa se tam večer po dojení a po krmení scházela a zpívala vánoční písně, jež Francek předřílcával a poklasný na tahací harmoniku doprovázel. Mezi jednotlivými slokami zapískal skotak na svůj starý fagot ní;jal:ou dudáckou melodii. Na to se modlili a zase zpívali. Jednoduchý tento zpěv a modlitba všechny povznášela ; všichni cítili, že jsou dítky Kristovy, jenž i pro ně, pro ty chudé dělníky se narodil.
Kde pak by dnes co takového v panských dvorech nalezl! Měl jsem doma také své jesličky a to velmi krásné, s voskovým Ježíškem a pčknýmí figurkami, ale přece jsem raději běhával do ratejny, kde to bylo veselejší.
Itentokráte jsem si postavil svůj:Betlém; otec sice stavěl a já pobíhal kolem něho. Byl jscui pin radostného očekávání, že jisto-