— 24 —

hlavním městem říše Ruské« odpovídal hbitým jazykem čiperný Cvančara.
»Dobře,« pochválil Čvančaru pan učitel a pro poučení doložil:
»Rusové jmenují Mos]evu »svatou matičkou« a ruský car, třeba v Petrohradě sídlil, má nejméně dvakráte za rok navštíviti svatou matičku Moskvu. Tedy v této Moskvě žil na počátku tohoto století pro-slavený pianista Field. Hummel, který tehdy byl svými skladbami světoznámý, by1 by rád Fielda slyšel. I vypravil se, poněvadž ještě železnic nebylo, vozeno do Moskvy a po dlouhém trmácení štastně města dojel a Fielda slyšel. Ani délka, ani trampoty cesty ho nezadržely, všechno snášel, všechno trpěl, jen když slyšeti mohl slavného umělce.«
Pan učitel pravdu pověděl, jen že ne celou. Věc dopadla takto : Vyptav se na bydliště Fieldovo, vrazil celý udychtěuý Ic tomuto do světnice se slovy:
»Dvě stě mil jedu za vámi, abych vás viděl a slyšel!«
»Kdo jste?« tázal se Field, »a odkud?«
»Jsem pianista z Vídně,« odvětil Hummel. Svého jména neřekl. »Prosím vás, za-hrajte mi něco; hořím iledočkavostí slyšeti vás.«
Field usmav se, přisedl ku klavíru a zahrál jedno salonní svoje notturno. Jak známo byl Field otcem tohoto druhu skladeb.
Hummel poslouchaje téměř ani nedýchal.
Field dohrál a vstal. »Tak,« pravil k svému hosti, »zahrál jsem vám, jak jste si přál; nyní ale zahrajte vy mně, abych zvěděl, jak vy tam ve Vídni hrajete!«
Hummel, kterému v hlavě zvučelo právě přednesené notturno, sáhl do lclávesů a síní rozezvučela se překrásná variace na toto notturno; bylt Hummel v improvisaci a ve varirování mistrem a v tehdejší době ne-dostižitelným.
Field, který se zatím pohodlně uvelebil do lenošky, uslyšev prvních několik aklcordů trhl sebou. Hummla ani osobně, ani z obrazu neznal, nýbrž jen z jeho d_1. Hummel právě v bohatou figuraci odíval thema notturna Fieldova, když Field vyskočil a chopiv oběma rukama Humtnla za ramena zatřásl jím a v pravé hudební extasi zvolal: »Clo

věče, vy jste Hummel, anebo jste dábel — není možno, aby dnes kdos jiný tak hrál jako vy!«
»Jsem Hummel,« pravil tento vstávaje.
Oba hudebníci padli si do náručí. Hummel byl pak delší čas hostem Fieldovým a škoda, že v příbytku jejich nestál Edissonův fonograf, aby byl zachytil hudební perly, které nadšení oba hudebníci z bohatosti svého ducha rozhazovali. Stalo se to v roce 1823.
Opakuji, že takto nám to pan učitel nevypravoval; snad toho nevěděl a jestli věděl, nám vypravovati za dobré neuznal.
My notáři začátečníci jsme tenkráte ovšem ani s desátý díl nerozuměli tomu, co pan učitel nám vypravoval, ale starší žáci, kteří již některé skladby slavných mistrů znali, jakmile pan učitel jmeno ně-kterého mistra vyslovil, ihned pokyvovali hlavami na znamení, že jméno to jest jim dobře známo. Ostatně měl pan učitel ten chvalitebný zvyk, že pokročilejším svým žákům vždy vypravoval něco o životě toho hudebníka, jehož skladbu právě měli hráti.
Rozjařený a rozpovídaný pan učitel ještě nám dlouho řečnil a rozličné episody ze života slavných hudebníků vypravoval. Naposledy určil jednotlivým oddělením, kdy které bude míti cvičení a dav ještě některé jiné rozkazy, nás propustil.
Právě odzvonili poledne, když jsem s Frantíkem vyběhl ze školy. Běžel jsem domů klusem, abych honem mohl vypravovati, co má šestiletí pamět ve škole zachytila. Přiběhl jsem domů sotva dechu popadaje a již mezi dveřmi začal jsem hlásati své důležité noviny. Můj dobrý tatík s pravou otcovskou trpělivostí přijímal můj ne-konečný, jako Okeanos stále v sebe se vracející rapport a slíbil mi, když se budu hezky učit a pěkně poslouchat, že dostanu housle.
Umluvil se již dříve s panem učitelem, že někdy po vánocích bude pan učitel mne zvláště vyučovati tomuto nástroji u nás doma; do té doby aby mne společně s ostatními hudebními rekruty v začátky hudby uváděl.
(Pokračování.)

@ler Veškeré starší ročníky „Cyri11a11 naá na skladě redakce „Cyrilla” v Karliné. 1~
S hudební hřllohon číslo 3.
Nákladem vydavatelovým. — Knihtiskárna »Politiky» v Praze.