— 16 -‑

»At je tu také Franta,« křičel jsem zoufale a s pláčem držel Francka za kazajku, až pan učitel dovolil, aby Franta zůstal se mnou. Pak jsem se upokojil a vzpoměv si, že mám v tašce menáž, kamarádsky jsem se o ni se svým soudruhem rozdělil. )~rancek zasekl ihned ostrý svůj hryz do kusu buchty a než jsem se ohlédl, zmizela v hlubinách jeho žaludku jako ve vyschlé cisterně. Tamtéž uložil ihned na to darovaná mu všechna tři jablka, která schroupal i s ohryzkem i s bubákem.
Mezi tím třídil pan učitel své vyvolence na více oddělení, jímž něco zvláštního na-kazoval; co, to jsem neslyšel. Nás začátečníky postavil zvláště a poněvadž jsme se teprve měli učiti notám, nazval nás notáry. Bylo nás, nastávajících notárů, asi patnácte, samá drobotina, jenom zrzavý Francek vynikal nad nás jako červený tulipán, který se vtrousil do záhonku macošek.
Po důkladném roztřídění, spustil pan učitel k miláčkům svým delší sermon, v němž nadšenými slovy vychvaloval hudbu a zpěv a rozjařoval nás ku lásce k oběma.
»Pozorujte život Pána Ježíše,« pravil k nám mezi jiným. »Při narození jeho zpívali andělé v oblacích nebeských. A ve svatém evangeliu čteme, že po večeři poslední všichni vstali, modlili se a zazpívali. Vidíte, milé dítky, náš Spasitel za zpěvu se narodil a zazpíval si, nežli šel trpět. Bůh zpěv miluje a stvořil tisíce andělů, aby nebesa rozléhala se jásavým zpěvem jejich. A pravý, ze zbožného srdce vycházející zpěv a hudba nás činí Bohu milými, k Bohu nás vede a u Něho udržuje. Svatý František B o r g i á š v prázdné chvíli pěstoval hudbu a zpěv, říkávaje: »Činím tak proto, abych se od Boha ne-odvrátil«. Ba i ta příroda pina jest zpěvu a hudby; vždyt Pán Bůh dal na tuto zemi miliony zvířátek, aby mu zpívala rozličnými hlasy písně chvály. Viděli jste nělzdy maličkého sedmihláska sedícího na větvičce jak tenounké hrdélko svoje nadouvá a vyluzuje z něho tak krásné tony, že by člověka rozplakal? Slyšeli jste již radostně jásati křepeličku v poli, černohlávka v houštině, slavíčka u potoka, j iřici na obrubě domu a malého čermáčka vedle na štěpu starém? Hle! tito všichni ostatní ptáčkové různými hlasy svého Stvořitele chválí. A nejen ptáčkové, i čtvernožci, ano i ten hmyz! Svatá R o s a L i m a n s k á obývala malou světničku v zahradním altánku a když začala zpívati

svaté písně, sIetělo se celé hej no komárů, kteří bzučíce přizvukovali jí tenounlcými hlásky, jakoby na housličky hráli, dokud zpívala. A když tedy nerozumná zvířátka zpěvem Pána Boha chválí, my rozumní lidé bychom neměli Pána Boha zpěvem a hudbou oslavovati ? Svatý David oslavoval Pána Boha svého, zpívaje žalmy a zpěv doprovázeje na harfu osmistrunnou a vyzývá celý svět: »Chvalte Boha na harfě a na citháře, na strunových nástrojích, na píštalách a na varhanech«. A sv. P a v e 1 v epištole k Efesským zbožný zpěv mezi dobré skutky po-čítá. Proto, milé dítky, budeme se učisti zpěvu a hudbě, budeme zpívati a hráti, abychom jako sv. František zlé od sebe zaháněli a jako král David Pána Boha chválili.«
Tak a podobně mluvil pan učitel dále a rozjařil se jako kazatel, když oblíbený svůj předmět probírá; avšak také to uměl jako kazatel a čítávaje pilně v starých legendách svatých i v knihách světských vplítal v řeč svou mnohé vhodné přiklady. Aby pak nám dodal chuti k učení se, vypravoval nám některé episody ze života slavných hudebníků.
»Slyšte, milé dítky,« vykládal dále, »slavný Mozart jako šestileté dítě dával koncerty na piano. Jsa sedmiletý chlapec, hrál jednou v městě Heidelbergu na varhany a s takovou zručností proháněl manual a pedal, že všichni přitomní se až děsili. Místní pan farář tamější pak dal o tom zvláštní zprávu napsati na varhany pro stálou památku, kde se zpráva ta až po dnes nachází. Tentýž Mozart jako dvanáctiletý chlapec dirigoval na Vídeňských chorech slavné mše, takže Londýnský mistr Bach o něm říkával: »Tento dvanáctiletý chlapec ví z hudby více než mnohý šedivý regenschori«. — Vidíte, že tedy i děti mohou již býti slavnými hudebníky. Ale musí se cvičiti, pilně cvičiti, jako Mozart. Povím vám ještě jiný příklad ze života velikého hudebníka Beethovena« — pan učitel při vyslovení jména toho nazdvihl sametovou čepičku — »Ten od čtyrech let hrál klavír a sedávaje na stoličce před klavírem často s pláčem se po očku dívával okny ven, kde děti vesele běhaly, a on musil učiti se hudební úloze! Ale odměnilo se mu to; nebot se stal tak slavným hudebníkem, že dosud nikdo ho nepředstihl.«
(Pokračováni.)

S Lu(iební příloLon číslo 2.
Nákladem vydavatelovým. — Knihtiskárna .Politiky« v Praze.