Centrální
katolická knihovna
3IIIIIIIIIII~IIIIIIIIIII Il ull
U
katolickou	posvatllon Cyrillské.
1889, ROČllIk XVI,	F. J. LEHNER.	Číslo 12,
~ium~~oi~išviiiiivii~iii iiiy~%©~~rioiiii~nn~wi~,rroi~iiiii~~aii~iiii~iyiiirvmiii~ri~iniFrurioiyiyniainiiioiaiiimaiiiii~iii,~iaiiiv~iix-i víaCF
O taktu ve staročeské písni kostelní.
Píše I. Holatin.

N e j s t a r š í notované památky posvátné písně české psány jsou po způsobu chorálu gregoriánského své doby na systemech čtyř-liniových notami stejného tvaru, b e z m e n-s u r y, b e z t a k t u. Rythmus nápěvu řídí se tu jedině rythmem slov podložených, jako v římském choralu. K písním toho druhu na prvním místě náleží náš chorál sv. Vojtěcha »Hospodine, pomiluj ny«. Jeho nejstarší notace pochodí z r. 1397 od Břevnovského mnicha Jana z Holešova, zavírá se v rukopise c, k, universitní knihovny Pražské sub sign. III. D. 17, na listě 15b*) a zní takto :
IIo-spo-di-ne, po - mi -luj ny : Je-zu Kri-ste, po - mi - luj ny: ty spa -se všc - ho mí -ra: spa-sii ny i	u - slyš, Hospodi-ne, hla - sy

na -še. daj nám všem, Ho-spo-di -ne, iízň

a mír v ze-mi, Kr-leš, Kr-leš, Kr-leš.
*) Konrád, Dějiny posvátného zpěvu staročeského str, 27.

Pozdější tištěné kancionály a zpěvníky podávají své melodie vesměs již notou mensurovanou, dle taktu rozměřer. o u,*) kladouce v čelo každého nápěvu příslušné označení taktové. Václav St eyr ve svém »Českém kaucionále« z r. 1683
užívá těchto druhů taktu :	á , i , 2
tedy dnou sudých a dvou lichých. Jos. Božan ve svém »Slavíčku rajském na stromě života slávu Tvorci svému prozpěvujícím« z r. 1719 přidal k oněm čtyřem starším ještě dva druhy novější, totiž sudý š a lichý 4
Avšak píšíce nápěvy notami přesně dle taktu rozměřenými, nicméně skladatelé starých kancionálů z pravidla neužívali t. zv. taktových čar, t. j. oněch svislých příček, jež nyní za každým talctem do systému klademe. U nich vyskytují se takové příčky na koncích jednotlivých vět hudebních.**) Někdy však i tyto příčky vypouštěli, kladouce místo nich čárky do textu na oznašenou konce verše i příslušné hudební věty.
Charakteristickou známkou četných písní staročeských jest, že
*) Vyjímku činí M. B. Bolelucký u písně »I-Iospodine, pomiluj ny,,, an ve svém spise »Rosa bohemica,, z r, 1668 její nápěv věrně — až na jednu notu — dle rukopisu z r, 1397 otisknouti dal, přičiniv toliko příčné čáry, jimii verš od verše dělí. — (Konrád 1. c.)
**) U Božana potkáváme se již někdy s patrný-mi čárami taktovými v nynějším smyslu, jak brzy uvidíme,