87 —

ani zpěvákem, mčl na choru místa dost, ač ani pro rychtáře tam místa nebylo.
Pan učitel mnc laskavě pohladil po tváři a řekl:
»Bude-li se chlapeček hezky chovat a pěkně tichounce stát, pak s námi smí jít.« — »Pojdete, pánové.« —
Právě zvonili po druhé. Pan učitel šel-napřed a otevřel dvéře dolejší, kterými se vcházelo zvenčí na chor. Nejstaršímu synovi čili svému »contra C«, jak inu říkával, kdykoliv byl v žertovném rozmaru, dal klíč od hořejších dveří. Syn šel napřed a pan učitel zůstal dole státi jalco Polyfem a bedlivě přihlížel, aby mimo jeho drahého stá-dečka žádný nepovolaný neprolclouzl. Pro-pustiv posledního zastrčil dvéře závorou uvnitř a šel nahoru.
Já stál na stupínku u zábradlí a vyvaloval jsem své čtyrleté oči na všechno kolem sebe. Šavli mi tatík odepjal a postavil do koutku, ale trumpetu jsem křečovitě dr-žel v obou rukou.
Na choře panovalo vzorné ticho. V tom zacinkal zvonek u sakristie, varhany zahučely a chrámem rozvinila se čarokrásná naše píseii »Otče náš, milý Pane«. Pak bylo kázaní. Co ]tazatel kázal, to nevím, ale to pamatuju, e se mi velice líbila červená pentle na jeho rochetě.
Když bylo po kázaní a po otčenáškách, pokynul pan učitel svému sboru jako zkušený jenerál a j!2 stál každý na svém místě. Za varhanami sedělo »contra C« a mělo před sebou slavnostní předehru, kterou mu tatílt schválně na motiv Kyrie byl složil. Ostatně not ani nepotřeboval, poněvadž ji musil uměti nazpaměC. Pan učitel říkával: »hudebník nedovede pořádně zahrat, leč to, v čemž se tak dlouho cvičil, až to umí nazpamět.«
U sakristie opět se zazvonilo. Contra C nazdvihlo pravou nohu a obě ruce a rázem dopadla noha na pedal a ruce na klávesy. Zdálo se, že duch Beethovenův staré varhany oživil, které mistrnou ovládány rukou velebnými rozezvučely se akltordy. Vycvičené k tomu D z druhé škály páně učitelovy vytahovalo a zastrkovalo mezi hrou rejstříky, aby v nedostatku více klaviatur vyvedena byla různost hlasů.
Dohráno. — Pan učitel nazdvihl ruku s taktovkou jako Perun, ruku spustil, ale neletěl z ruky bleslt, nýbrž jakoby kouzelným proutkem otevřen byl bohatý poklad tonů, rozvinily se jednotlivé hlasy nástrojů, připravujíce cestu hlasům zpěvným, které zdaleka zazněvše se blížily, až v mohutném forte zazněly, načež opět se vzdalovaly.

V obličeji páně učitelově odrážela se celá skladba; při crescendo pomalu ote-víral starý ten dobrák ústa a při decrescendo je pomalu zavíral; kdykoliv se ozývala dissonance, svraštil čelo a stáhl oční víčka co mohl dolů; při nastávající sonanci roztahoval se obličej jeho a čelo se vyj asllovalo.
Vútečně nacvičená skladba zdařile se přednášela. Sám Beethoven, který ji po-kládá za nejlepší své dílo, sotva by byl v provedení chyby nalezl. Což divu, že proudy muzikantského elementu strhly s sebou i mne. Stál jsem na stupínku u zábradlí a díval jsem se na zpěválty a hudebníky a rozjařoval jsem se vida, s jakým zápalem se hrajc a zpívá. Švec Mareček a kolář Valenta, s nichž jsem očí nespustil, troubili torny jako andělé o soudném dnu; takový lilas by byl i mrtvým pohnul, neřku-li mnou živým, nastávajícím synem svaté Cecilie. Slavná fuga »et vitam« začala. Pan učitel zahořel, jakoby nadpozemským ohněm plál, do celého sboru vjela elektrická jiskra hudebního nadšení, vjela i do mne a já ucho-piv oběma rukama svou trumpetu, začal jsem ze vší síly a správně dle taktu troubiti »tútútú«.
Tento neočekávaný výron muzikantského mého nadšení úpině pomátl celý chor. Panu učitelovi leknutím zdřevěněly ruce, že za-pomněl dávati takt, kluci smíchy se kuckali, hudebníci přestali hrát. Jenom mne neopustilo nadšení. Poskakoval jsem na stupíultu a vida, že všechno na mne v němém ustrnutí zevluje,rozkříkl jsem se: »sakja hjajte« a znova jsem spustil na svůj instrument: »tútútú«. V tom dopadla otcovská levice na můj límec a otcovská pravice na mou hubu. Vykřikl jsem náramně a spustil jsem bolestný nářek; zmatelt rostl; lid dole v kostele Iievěda, co se stalo, ohlížel se nahoru, šumot brzy se rozmohl v povyk, do kterého varhany spustily pleno. Mezi tím mne vy-nesl otec ven, a co se tam dálo, jest za-psáno v annalech mých zad.
Pan učitel div si nezoufal. Fuga, na kterou se tolik těšil, sen mnoha nocí jeho, úpině byla pokažena. Hrálo se sice pak dále, ale provedení naprosto neuspokojilo nikoho. Animo zmizelo.
Ubohý pan učitel byl zdrcen a naříkal si více, než kdyby byl obě dvě své krávy ztratil. Všechny přípravy, všechno namáhání bylo zmařeno.
»Mlč, bratře, a nenaříkej,« těšil ho při jídle Kolodějský, »za týden bude tu mladé posvícení, my sem zase přijdeme a napravíme to.«