-86

»to bude ňák nosem štěkat!« — Milým čtenářům, ]zteří neznají pivovarskou hantýrku, dokládám, že synové Gambriniovi j menují štěnětem véd-,irko piva.
»Tot abych si tedy napřed jazyk na-solil,« mínil Chvalský.
»Jen počkej, až oblízneš,« zadržoval ho zkušený praeceptor Hloubětínský, »na solení času dost. Jakou pak má firmu, pane bratře?« tázal se domácího.
»I'ražák je to, moji zlatí, pražák,« řekl pan učitel a zastaviv se nadzvilil prst pravé ruky jako kazatel, když žávažnou pronáší pravdu, »a mezi všemi pražáky jest to Primas!«
»Tedy od Primasů,« divil se Chvalský a mimoděk zamlaskl, »a jak se ten primasovský soudek k tobě calzutalil ?«
»Pan správce byl v Praze a přivezl si čtyry vědárka; i poslal mi jedno darem.«
»To je hodný pan správce,« chválil Kolodějský, »tot musíme to štěně do posledního chlupu na jeho zdraví slíznout !«
»Slízneme, bratří, slízneme,« ujištoval náš pan učitel. Mezi tou řečí vyšli ze školy na náves. Tam bylo hlučno a zvláště před ]zostelem mezi krámy se to hemžilo a šumělo jako viny. I3y1 jsem v tom hemžení též a to s otcem, jc]io jsem se držel jako klíště, poněvadž jsem slyšel, jak doma matce vypravoval, že bude v kostele slavná muzika. Prosil jsem, mazlil jsem se, hladil jej, až mi lzonečně slíbil, že mne s sebou vezme do kostela na clior. I šli jsme; a poněvadž byl chor ještě zavřen, když jsme ke kostelu přišli, obskakoval jsem s dětskou zvědavostí krámy. Tatílz mne s pravou otcovskou pečlivostí držel za ruku, což mně ale ani dost málo nevadilo, abych jej táhl, kam se mi líbilo. A mně se líbilo u každého krámu, zvláště pak u polokryté boudy, kde vyloženy byly blýskavé lžíce, malované kudly, žluté cihličky a podobné zboží. Lákaly mne tam dvě věci: blýskavá šavle a ti-pytící se trumpeta. Při pohledu na trumpetu jsem si sice vzpomněl na onen důkladný výprask, který mi způsobilo nesprávné a nevčasné užívání c. k. erárního nástroje, a mimovolnč jsem si při trpké vzpomínce té podrbal kalhoty, ale tato trumpeta mne táhla k sobě silou neodolatelnou.
Zkušený kramář hned si všiml mne i mého otce a hned vyzpytoval směr mých očí, které jenjen popadaly šavlí a trumpetu. IImátl a již držel oboje. Vytrhl jsem se otci a oběma rukama jsem uchopil šavli. iVlůj tatík se radostně usmál; vojenská ]zrev se v něm pyšně zpěnila, když viděl, že jalzo

malý Achilles chytám se zbraně před ostatními liračkami. I koupil mi ji a s hrdostí připásal. Škemral jsem ještě o trumpetu a dobrý můj tatík zatřímal opět renke v kešeni a koupil IIn také touženou trumpetu. Ochotně jsem vyhotovil obligátní pac a pusu štědrému dárci a vítězný jásot jarmareční trumpety pobouřil všechny ];luky, ktei-í tu pobíhali. Starý můj soudruh, skotáktrv Francek, hned tu byl, jakoby z měsíce spadl a úpěnlivě mne prosil: »Rudolfku, dal mi frknout.«
Jak pak bych by1 mohl odepříti tuto zdvořilou žádost mého bývalého praeceptora ve hvízdání. I podržel jsem trumpetu oběma rukama Franckovi u úst a Francek si ti-ikrát pořádně frkl.
»Dost!« řekl jsem a uškubl jsem svůj nový drahý klenot Franckovi od huby. Jen zasvítil svýma šmolkovýma očima a šlzrábaje se pravou rulzou v zrzavých svých vlasech prohodil : »Panečku, ta hraje ! D.il mi ještě!«
Napi`ed jsem si zatroubil nčkolilzráte sám a pak jsem dal zase Franckovi frknout. Pak si také frkl mlynářův Tonda a poklasnej ch Yepílz a snad bycliom byli frizali po-řád, kdyby v tom nebyl šel pan učitel se svojí gardou. Již zdaleka se s mým otcem pozdravovali a přívětivě se na sebe usmívali. lílůj otec měl pana učitele rád a seč mohl mu prospěti hleděl. Pan učitel se ani nestaral o svých šest strychti polí, které patřily ke škole. Panské potahy je zoraly, z panské sejp'; y se nějaké to zrno na za-setí vyštrachalo, panští sekáči obilí posekali a panské koně sklizeni do stodoly páně učitelovy přivezli. I všelicos jiného skáplo do školy, a když tatík prodal ječmen Primasům a dostal ze staré známosti nějaké to štěně litkupu, také na pana učitcla pa-matoval. Pan učitel si mého otce vážil a zakládal si na přítelství s ním.
»Již jdeme, pane správce,« volal na otce, »ráčíte s námi?«
»Ano, ano,« svědčil otec a vzav mne za rulzu proplítal se se mnou skrze zástup.
Podali si s panem učitelem ruce a upřímně si jimi potřásli.
»A malý princ také půjde?« pravil pan učitel dívaje se na mne tázavě; »a hlalme, on je již vojákem, to je šavle niálzá.« Trumpety neviděl, poněvadž jsem ji schoval za záda, boje se, aby mi ji nevzal:
»Nedal lni pofzoje, až jsem ho vzal s sebou,« omlouval mne otec, poněvadž včdčl, že pan učitel nerad na clioře mimo zpěváky a liudebnílzy někoho má. Jen jediný otec, ačkoliv nebyl ani hudebníkem