— 85 —

ztratiti nesmí nikdy ideální vzlet a vlastnost liturgickou, nesmí býti pouhým šperkem, ale symbolem a podstatnou částí křestansko-katolické liturgie. Následkem toho ustoupiti musí veškeren zevnější lesk hudby světské ideální hloubce a nadšení na pevném základu víry. L i t u r g i c k ý význam mše svaté musí zůstati obrazem velikého díla Vykupitelova.
úkol reformatorů ua poli církevně-hudebním čelil zprvočátku již k tomu, objasniti tyto pravdy. Vše, co až dosud kůry chrámové pinilo, bylo pozlátkem ze zlata nepravého. Laciný efekt, struny a pištaly, platily více než slovo liturgické. Zahradní kvartet nebo sextet hlukem varhan, bouří kotlů a vřeštěním křídlovky »zdokonalený«, to byl nejvyšší skvost hudby eíricevní. Mazur neb menuet s kusým textem »Gloria«, po-chod s několika vloženými dogmaty »Credo«, arie s textovým uryvkem některého Introitu neb všeobecného textu zastupovala Graduale a úryvek žalmu nešporního neb violoncello solo s průvodem »t. zv. orkestru« neb varhan nastoupil místo předepsaného Offertoria. Nejposvátnější okamžik mše svaté »pozdvihování« oslaven intradou... .
Musíme uvážiti, jal:ou hudba církevní byla a snad ještě kdesi jest, abychom oceniti mohli práci, ve kterou uvázali se můžové o nový směr zusloužilí. Než těchto vzpomenuto bule, uvésti dlužno některé zvláště významné věty z článku Wittova »Musil: uud Liturgie«:
(»l.,'liegende BLitter« 1867, druhý roční]:, čís. 3).
»Skoro ve všeobecném zmatku, který v otázkách hudby církevni panuje, svedeni byli liturgicky vzdělaní mužové k mylnému

náhledu : Jest na bíle dni, že naše nynější hudba, ti•eba obsahovala i chorál gregoriánský, žádnou vlastně liturgickou hudbou více není.« (»Cecilia«, 1. p. III.)
»Je-li hudba pouze akcidentální, jak prof. Simar v Bonnu tvrdil, pak jest bezvýznamnou a proto věcí vedlejší a zárovei drahou, příliš drahou, j elikož, má-li p o u ze ke z b o ž-nos ti povzbuzovati, pak není na ní pra-nic liturgíckého. Ale pak není na této také nic povzbuzujícího, ale rušivého a otravujícího, neb kdyby pánové byli pojali církevní hudbu tak, jakou byti má a ne jak klesla, a k tomu církevně-líturgické zákony, jak je obsahuje Missale a Breviarum, pak by nebyli v rozpacích nad tím, v jakém poměru nalézá se kůr s oltářem.«
»Jmenované knihy nutno pi•ijati co 1 i-t u r g i c l: ý (ne pouze povzbuzující) předmět (erbaulichen Gegenstand), jelikož obsahují záhony liturgické, opačné tvrzení bylo by opovrhováním ....«
Konečně str. 2S.
»Mše svatá není pouhou modlitbou, nýbrž obětí a sice primárně, nikoliv obětí kněze a lidu, nýbrž Jeříš Kristus sám, Bůh-člověk jest obětí a knězem zároveii. Z'alz jako tato obět nikoliv jedině ku probuzení lidu, nýbrž především ke cti Boží, to jest daniti se, díky vzdáti a l:ajicnost vzbuditi, kteréž Bohu povinni jsme. Následkem toho ustanoveny jsou orgány oběti — k n ě ž s t v o i s b o r primárně ke cti Boží, za druhé ku povzbuzení věřících.«
»Sbor co s p o l u o r g á n přispívá ke slavné mši svaté tak jako lcuěz svou prefací, dialcon svým evangeliem, subdiakon svou epištolou a t. d. Každý, kdo kůru toto místo nepřiznává, degraduje jej.«

FEUILLETON.
Zvi Ý c H P .,~. M Ě T 2.
Cyrillistům pro radost napsal Dr. Rudolf MOratialaus. (Pokračování.)

Zvláště o pouti dbal pan učitel toho velmi přísně, aby na choře panovalo vzorné ticho. Porušil-li mlčení někdo starší, pan učitel naů jenom laskavě zakýval, byl-li to ale clilapec, načechral mu trochu vlasy nebo p~itáhl uši a hluk byl hned jako pěna.
Když zvonili poprvé na velké služby Boží, vypravil se pan učitel s celou svou gardou do kostela. Sešli se totiž dříve ve škole i zpěváci i huclebníci. Pan učitel ra

dostí zářil, když počítaje drahé ty hlavy shledal, že nechybí ani jediná; bylo jich šest a šedesát. I páni bratří učitelé ze Chval, z Koloděj a z Hloubětína se dostavili ke slavné té produkci, váživše již dříve ke zkouškám dvě i tři cesty, jinak by je pan učitel mezi účinkující ani nepřijal. —
»Nu jalo, pane bratic,« tázal se Kolodějslcý, »máš cloma již nějaké štěně?«
»Mám,« přisvědčoval pan učitel domácí,