—g4

poněvadž slovo bylo základem pojmu hudebního ve smyslu církve.
Proč by byla moderní diatonická stupnice i s některým zvýšeným nebo sníženým tonem, se svou liarmonickou i enharmonickou bohatostí závadou ku podobným představám duševním, vzniklým z čistého přesvědčení ki estanského v době, kdy ono harmonické umění hudební z umění kontrapunktického tak vyso':o se povzneslo, že výběr prostředků hudebních jest nad míru bohatý. Meze překročiti ovšem není radno. Liturgický výkon, význam velebného velikého díla Vykupitelova, duchem radosti prodchnutého »Kyrie eleison«, radostí andělskou, duševním citem křestanského vesGjí provanutého »Gloria in escelsis Deo« až ku pokorou významnému »qui tollis peccata mundi« i se slavným »quoniam tu solus Sanctus, Altissimus Jesu Christo«, kde církev hlavu sklání, jsou momenty, které srdci křestanskému, láskou prodchnutému ulsazují směr vedoucí k neklamnému výrazu myšlénky hudební. Efekt hudební, který di•íve byl jediným účelem, musí vyplynouti z dobře pojatého zpívaného slova litu r-g i c k é h o, a na základě správného pojetí toho teprve zhudební představy samé.
Příkladů lze uvésti hojnost ze skladeb mistrů hudby círl:evní již z doby naší. Jedna významná myšlénka v nejužším spojení se slovem stíhá druhou, i doprovázeny recitativ, z oratoria sem přinesený, nalezl místa v slovní bohatosti Creda. Credo z »NIissa brevis« d (Skuherský), Missa »Laurenti« a »Ecce Dominus veniet« (IIruška), boliatost u výrazu v mešnícli skladbách Wittových, hoerstrových, Sychrových a j. v. vznešený dojem dosud v novějších sklad-bácli nepřekonaného »Creda« ze mše »Paris angelicus« od Bedřicha Koenena a t. d. a t, d. jsou doklady nezvratné.
Mimo shora uvedené známky skladeb doby reformační, jimiž se tyto od skladeb doby předreformační v podstatě liší, dlužno uvésti rozvětvené rythmicl:é článkování v širším smyslu. Úryvky a periody hudební ustupují a řídí se rov-něž jako význam myšlénky hudební, průvod instrumentální taktéž i rythmika v užším smyslu dle rozdělení i významu textového. Slovo liturgické vtělilo se v hudbu liturgicl:ou, stalo se mluvou zpěvnou v širokém významu slova dle ideálních zásad liturgie ]: estansko-katolické.
Tím, že obrozená hudba církevní k liturgii křesfansko katolické se pojí, dostává se oné samostatného směru církevně‑
hudeb—ního, její nálada působí na posluchače touž

měrou jako výkon liturgický a ke zbožností a modlitbě povzbuzujícího charakteru dostavá se této jedině onou nerozlučností s výkonem posvátným.
Sbor, který dříve blíže oltáře v rouše obřadním umístěn, nyní na kruchtu přelo-žen jest, zůstane SpOluúČinkujíCÍm orgánem posvátné oběti, na níž ostatní přítomní p o d 11 u b e r o u. Jednotlivé, v pravý čas na kůru zpívané částky kantáty nejsou pouhou okrasou, nýbrž osla v o u oběti, oni jsou její podstatnou částkou, jelikož směr reformační vzal sobě za úkol uskutečniti mezi oltářem a kůrem nejužší spojení duševní.
Posvátný výkon u oltáře a hudba na kůru — poněvadž tyto tvoří jednotný nerozlučný svazek, nelze domnívati se, že hudba slouží p o u z e k okrášlení neb ku propůjčení lesku zevnějšího; a poněvadž takovou býti nesmí — nebude liturgický výhon rušiti, ale podporovati, tak právě jako toho docílila hudba Palestriny a vrstevníků.
Po důkladné úvaze veškerých naznačených bodů, jakou hudba círi:evní býti musí, má-li v pravém slova smyslu l i t u r g i c k o u slouti, vidíme již v theorii patrný rozdíl mezi skladbami skladatelů doby úpadl:u a doby obrodu hudby posvátné. Provozování, studium a naslouchání zdai•ilému provedení skladeb těclito nás o tom tím diileladněji poučí.
Jasno jest, že, je-li jen ona hudba pravou hudbou církevní, která liturgický, úpiný, od slova ke slovu srozumitelný test obsahuje, ua nic světského neupomíná, nic lehce od-bytého neobsahuje a která úpině sloučena jest s posvátným výkonem k: esfausko-katolické liturgie, nelze pak pravou katolickou liudbu církevní lépe nazvati než hudbou liturgickou.
Liturgickou hudbou jest v první i a d ě chorá 1 sám a vše ostatní, co z něho vy-kvetlo. Nelze tudíž upříti, že Hejl:rásněji zaokrouhlený celel: spočívá v oné liturgický výkon doprovázející hudbě, která náladou chorální jest jistou měrou provanuta. Církev žádá, aby zpíval se chorál nejen při obřadech posvátných, ale i při svaté oběti, zvláště v době postní a adventní, má též převládati. Dokavad celebrantu oltáře chorální zpěvy přednáší, potud jest chorál vzliledem k celku při mši svaté na prvním místě oprávněným činitelem. Církev připouští také mimo chorál provozování jiných sleladeb církevních, jichž nálada i obsah slovný s posvátným výkonem se shodují, nebo krátce řečeno: skladeb v duchu církve složených. Tím, že snad opustila by hudba církevní pole chorální,