-83

Nutno ovšem s á li n o u t i z p ě t,*) což ueneznamená k r á č e t i zpět, jak známo z dob, kdy výtvarná umění ke svému prospěchu opět zpět sáhla v dobu Periklea nebo v periodu Cinquencentia.
Církevní Íludebníci objeví se taktéž v neméně dobré společnosti, kde naleznou svatého Ambrože i Řehoře, Allegria, Palestrinu, Marcella, Orlauda, Gabrielino Gallusa, H: ndla a j. und zu guter letzt	. .
Věty z péra Prokschova potvrzují staré, až podnes na mnoze neuznané pravdy, ač nazývá týž Mozarta i Haydna » zu nuter letzt' immer noch die liebenswúrdig ehrlicllcnn, praví na str. 308. o Mozartově slohu kantáty :
»Jest mně hádankou, proč tento ducha-piný skladatel zejména ve svých pro chrám určených slcladbácll (kirclllicheu Werizen) — fragmenty requiem vyjímaje — talc samovolně vkusu své doby hoví, což v jeho operách, symfoniích, koncertech a jiných neshledávám.«
Na jiném místě stěžuje Prol;sch na bídný stav Pražských varhan jakož i místy na neslušnou hru a ]couečnč na nedostatek dobrých l.něh chorálních.
Jcho úvahy kritické vynikají di;myslem a nevšední znalostí na poli hudby církevní. —
Účelem hudby chrámové v době úpadku bylo docíliti jistého efektu, povstalého třeba z laciné melodie či arie, stupňovaného, různým způsobem vyšperkovaného hřmotu nástrojů hudebních. Slovo liturgické pojato lellk0[llyslnč a trivialní frási hudební odbyto. Slovo liturgické bylo pouhým prostředkem I: vyjádření profánnímu, které v rytllmu tance vrcholilo.
Účel — jest jasný, omluva — nemožna. Symbolicko-dramatický směr starého oratoria a duchovní kantáty místo aby vykrystalisoval se v nový směr čistě círlcevní, který by sc státi mohl symbolem liturgie křestanské (liturgie vei-ejné dílo, veřejná bohoslužba), kráčel cestou opačnou, až vy-vinul se směr operetní, hudbě chrámové záhubný. Další kroky v tomto směru staly se nemožností. Směr konečný nebyl při nejlepší vůli ani opravy schopen. Měl-li státi se pravým, s liturgií v souladu sc nacházejícím směrem hudby nejen chrámové ale přesně církevní, musilo počíti se pravě, tak jalo vyslovil se paedagog Proksch.
Pi•etvo~iti, po případě odstraniti zkažené, nevkusné formule a vytrvati v tomto počínání tak dlouho, až objeví se čisté ušlechtilé původní formy, na jichž základě

*) Zuriickgreifen loch kein Zuriickschreiten

vzrůstati mohla díla z čistého přesvědčení, až vykrystalisoval se směr u r č i t ý, p ř c s n ě církevní, t. j , s liturgickým výkonem co n e j u ž e j i sloučený.
Rozumí se samo sebou, že základním činitelem nemohl býti nikdo j iný než z p ě v a praotec jeho zpěv církve — c 11 o r á 1 se vším, co z něho vykvetlo. Iludba instrumentální, činitel teprve v druhé radě stojící, nucen jest pi-ijati dobrovolně co podřízený posvátné roucho činitele panujícího zpěvu, jemuž liturgie křest?anská panovnické žezlo svěřila a který povinen a oprávněn jsa působiti od srdce k srdci ve smyslu církve mohl býti činitelem druhýul podporován.
Oratorní díla Bachů a III ndlů jsou nám vzhledem k náladě a mohutnosti duševní důkazem, že by nebyla nikdy na závadu bývala vývinu určitého směru huclby církevní s liturgií v souhlasu stojícího. Symbolicko-dramatický ráz hudby oné byl by býval tenkráte mocnou pohnutkou 1: utvoření směru pravého, on však překročil vy-kázané meze — zrovna tak jako umění kontrapunktické v době picdpalcstrinovské — ovocem bylo scénické drama a — opereta.
Aby hudba úzce spojena byla se slovem zpívaným, tot idea epochální, pozbyla však svého jádra na poli huclby církevní proto, ponCvadŽ pustila se zictcle svého výkon bohoslužebný.
Veškeří estetikové hudební potvrzují, jal: podivuhodně pojí se církevní hudba staroklasická od Palestriny až ke Caldarovi — tedy v době největšího rozvoje umění kontrapunktického — ]c výkonům lcřestansko - katolické liturgie. Proč nebylo by možným v době naší, na harmonické vymoženosti hudební tak bohaté, ustanoviti jistý směr hudební produkci na poli lwdby církevní a pracovati s výsledkem opravdovým. Proč by nemohlo rythmicicoslovní krásno, jež zplodilo z přízvučných a bezpřízvučných tonů složenou mclismu chorální, podporováno krásnem hudebnčharmonickým a rythmickým s 1 i t u r g i c l: ý m slovem v přesné náladě utvořiti formu církevní hudbě pi•íznivou. Slovo liturgické provázené rythmicky vázanou melismou chorální jest v mensurovaných polyfonicicýclt skladbách víeehiasných — kde harmonie účelem není — mocným paladietn a po-vznáší nás v úzkém objemu staré touiny k ideální představě hudební o významu liturgického slova. Účel byl tehdy dosažen,