-8a

za své církevně-hudební přesvědčení. —
»Nejen co clo kostelního ducha, nýbrž i co do umění stojí nové zpěvy kostelní za starými. Má-li to lépe býti, musíme na to mysliti, jak bychom alespoň ty nejvýtečnější staré zpěvy zase do kostela uvedli, aby duch náš posily v nich naleznuv k vyvádění podobných se uzpůsobil a srdce i mysl naše z nich kořistiti mohly.
jinou cestou se ztěžka dobré kostelní hudby doděláme. Kéž by pomocí Boží kostelní zpěv náš pod ocliranou sv. Blahověstů Cyrilla a Methoda zase vznikl a tam dospěl, na kterém stupni si jej každý kře-stan umělec přeje!«
Tato významná slova obsažená v před-mluvě k české mši Cyrillo - Methodějské (IIoffmann v Praze 1857), jež napsal horlivý badatel v oboru posvátné písně staročeské J. L. Zvonař, narozený r, 1824, 'j r. i S65, učitel zpěvu při varhanické škole a ředitel kůru v Praze. Slova tato jsou již v článku »O úpadku hudby posvátné« uvedena; jelikož Zvonař byl prvním, který ohledně nálady hudby posvátné vydáním sbírky »Hudební památky staročeské« a j. nutnost opravy hudby chrámové uznával, sluší jich opět v piném znění uvésti.
Hudební paedagog Josef P r o lc s c h (narozený 4. srpna 1794 v Liberci i 1864 v Praze), osvědčil se jako důkladný reformator nejen na poli paedagogie hudební, nýbrž i vzhledem k hudebnímu umění církevnímu, osvědčil se jako znalec, jak vidno z téhož zápisků, vydaných prof. R u d o l f e m M ů 11 e r e m (Reichenberg 1874, Selbstverlag des Verfassers, im Commissionsverlage der Calve'schen k, k. Hof- und Universit~ts-Buchhandlung in Prag).
Ze zápisku z r. 185 z str. 440—442•
»Dle přání, bych vyslovil se v příčině hudebního vyučování v duchovním semináři, dospěl jsem k následujícímu: Nevyhnutelné jest pozorovati negativní stránku předmětu před positivní. Nutno dříve zřetel míti na poměry panující, abychom porozuměli, jakými jsou a jakými býti mají. Předpokládám co věc známou, že hudba církevní, zvláště pak zpěv chorální, za dobu jednoho století víc a více světskou se stávala čili klesla. Hudební mše pozbyla smyslu katolického od té doby, kdy přijala sloh operní. Ač mnohostranně

možno uměleckou cenu tohoto slohu hájiti, přicházím vždy zpět na význam »mše svaté« a mohu podobným mešuím skladbám oprávněnost přisouditi jen tehdy, provozu-jí-li se v sále koncertním místo v kos t e 1 e. Místnost mění požadavky v podstatě. Tam nelze ničeho namítati proti brilantním a koncertním »soli«, ani proti bacchantickému hřmotu instrumentálnímu : tím více však na místě křesEanslco-náboženského rozjímání, v domě Boha — nikoliv Boha barbarských pohanů, kteří sobě téhož před-stavují co drsného hromovládce neb jinak co jakéhosi Aimáble roué. Církev katolická nesmí v žádném ohledu trpěti, aby pomocí »průvodních ]cusů« (`I,ugstůcice) pinil se dům po způsobu divadla.«
V takovém smyslu bylo by možno znázorniti i odůvodniti moderní panující hudbu chrámovou. Hudba tato »láká publikum« do chrámu, kterému na tom nezáleží, odvracuje-li tvář od Nejsvětějšího a obráceným »frontem« debutující pěvkyni, pěvci neb instrumentálnímu solistovi veškerou pozornost věnuje. Kdo by zazlíval, když u pramene sedící Vlaši vzory podávají a obyvatelé rakouských residencí k následování ochotni jsou. Nutno bohužel přisvědčiti, že toto počínání spíše se strany duchovní než světské vyšlo a že ona bud zapomněla neb ani vůbec nevěděla, jakého významu a účelu býti musí hudba církevní. Její význam, jednoho Nejvýše moudrého, Boha nejčistší a nejvznešenější lásky ctíti a velebiti; v její účelu se povznášeti, smysly své šlechtiti. Skutečně spočívá v ušlechtilých melodiích, povznášejících harmoniích a chorálech moc, která celé nitro člověka zaujímá a téhož k výši Božské idee povznáší.
Když jsme se přesvědčili o tom, že hudba církevní během dob svého významu a učelu se minula a čím dál tím více k trivialnosti klesla, jakož i o tom, že tento stav hudby chrámové žalostným a u porovnání s naším vzděláním nesnesitelným se stal: pak ovšem jsme zároveň povinni o reformu (obrod) hudby chrámové přičiniti se.
Toto reformační vystoupení nesmí však státi se nahodilým experimentováním. Pře-tvoření a oprava musí počíti odstraňováním zkažených, nevkusných forem a formulí. V tomto počínání dlužno vytrvati tak dlouho, až objeví se čisté, ušlechtilé původní formy oněch period uměleckých, ve kterých idee i formy jasné, vřele cítěné jsou — aby umělecká díla vzrůstala co květy čistého náboženství a víry,