_ 78 —

Pan učitel jásal nesa si domů poklad, dle jeho mínění neocenitelný. Doma svolal svou celou familii a rozbaliv před nimi haldu not se zářící tváří oznamoval: »Máme ji, máme slavnou mši velikého Beethovena, na které čtyry leta pracoval a kterou sám za nejlepší své dílo pokládá« — (skutečně jest tomu tak, Beethoven nazval tuto mši »l'ouvre le plus accompli«) — »do neděle prohlédnu partituru a v neděli začneme dělat proby.«
Za chvíli na to seděl před svým po-kladem a četl partituru. Přečetl Kyrie, sepial nábožně ruce a zamysliv se zašeptal: »To je krásná modlitba!«
Pak četl Gloria. Při jásavém »tu solus sanctus« svítily oči starému dobrákovi jako lucerny a vousy mu v blaženém napjetí stály jako pšeničné strniště. Když pak pro-bíral mohutnou fugu na konci Creda, tu vy-skočil a běhaje po světnici rozháněl rulcama a volal: »To je krása, to je krása; lepší fugu by ani vrchní kapelník andělských kůrů ncSloŽill«
Když se proběhal, usadil se a četl dále. Při Benedictus se dal dobry" ten muž do pláče a mínil: »Takhle zpívali andělé nad Betlemem o Narození Páně.« Kdyby se toho byl dečka], mohl by slyšeti, že toto dojemné Benedictus si vzal Wagner za vzor k ouvertuře svého »Lohengrina« a přesvědčil by se, že tam je na svém pravém místě.
Mezi tím, co pan učitel vznášel se vysoko ve sferách hudebních, o nichž již mudrc Pythagoras snil, podrážela paní učitelova dětem punčochy. Aby totiž tak brzo neroztrhaly paty a špičky, lípala na tato choulostivá místa flastry ze silného plátna horkou jehlou.
Vidouc svého muže běhati po světnici položila šití a udiveně se dívala na jeho počínání. Věděla sice, že v každém pořádném a dokonalém muzikantu jest trochu potrhlého gajstu, ale takovou dosis u svého muže dosud netušila. Proto jí z úst vyklouzlo: »Muži, co blázníš?«
Pan učitel nic.
»Muži, umírni se a neběhej jako blázen!« Pan učitel neslyšel a běhal dále.
Paní učitelova vstala, šla ke stolu, kde byly rozloženy noty a počala je skládati.
»Nech toho, ještě nejsem se čtením hotov,« řeld pan učitel vida, že chce jeho poklad odkliditi.
»Bodejf,« hájila svou dobrou vůli paní učitelova, »aby se ti popudilo v hlavě, bez-toho běháš jako pomatený.«
Tu se pan učitel zastavil a pošoupnuv svou sametovou čepíčku do týla, vjel oběma rukama do kapes; pak se trochu rozkročil

a potřásaje hlavou povýšeným hlasem pravil: »Když Beethoven tuto mši skládal a zvláště tuto fugu v Credu, o které mi hudebníci v Praze řekli, že jest nejkrásnější částí celé mše, myslili o něm, že se také pomátl. Když tuto fugu nosil v hlavě, přišel do hostince, seděl tam chvíli celý zadumaný; ani nejedl, ani nepil, protože si nic neobjednal. Pak vstal a chtěl platit. Pak šel domů a zavřel se. Sestatřicet hodin nejedl a pracoval na ní. Přátelé jeho se nemohli nati ani do-tlouci, ač slyšeli ho, jak tam běhá, dupe a křičí tuto slavnou fugu. Co se tedy divíš, že se rozjařím a běhám já, když se rozechvěl a běhal při tom sám Beethoven?«
»Protože byl asi takový stalý blázen, jako jsi ty; jste oba stejní; jákdybych..«
Pan učitel se vzpřímil, vyndal z kapsy pravou rulou a slavně ji nazdvihnuv řekl: »SimEonie, mlč !«
Paní učitelova nedomluvila; sedla si na své místo a podrážela punčochy dále; jen někdy úkradkem podívala se po svém muži, který se zase stápěl v hlubinách myšlenel; Beethovenových.
Milé čtenářky asi se diví, co je to za jméno Symfonie?
Pravé jméno paní učitelové bylo Sidonie. Byla to velmi hodná žena, ťenom že v ní byla význačnější povídavá natura všech dcer Eviných. Zvláště v domlouvání a hubování přemílal její jazykový mlejnek na drobno zmíněnou závadu, že nebylo tomu konce. Pan učitel jí jednou řekl: »Sidonie, ty bys měla se jmenovati spíše Symfonie. Symfonie hudební jednu větu ve čtyrech odděleních provádí a obrací, a ty také, jak začneš se vadit a hubovat, obracíš všechno na čtyry strany a vadíš se též ve čtyrech odděleních.« Toto přirovnání paní učitelovu po-hněvalo tak, že zprvu ze vzdoru a později ze zvyku vždycky hned umlkla, jakmile ji pojmenoval Symfonií.
Avšak tenkráte měla paní učitelova pravdu; pan učitel byl rozechvěiiím celý popletený; ve snách se mu zdálo, že tuto slavnou mši provozuje, ale že to stále vázne zvláště v altech. Rozehnal se po prvním altistovi, aby mu udělil nějaký mimořádný příplatek, a bác! již ležel na zemi rozstřepený džbánek s vodou, který stál na stolku vedle postele.
Z toho bylo veliké pobouření v celé fa-Inilii, která tou ranou vzbuzena byla z po-klidného spánku.
Celá se třesouc vstala paní učitelova, rozsvítila, zkoumala, až vyšetřila i původ a příčiny nešfastné té události. Nekřičela, nehubovala, jenom z hloubi své duše vzde-