-- 70 -

- jak! Než-li pan farář udělal ze sakristie devět kroků k oltáři, přeběhl pan učitel na starých varhanách manual i pedal v chromatice nahoru a dolů, načež vyvalily se z píšial slavné a překvapující akkordy, na které následovala směle a s patra komponovaná fuga. Lidé ohlížejíce se po varhanách v červotočivé skříni často Hkávali: »Vida vida, kdo by v tom starém truhlíku tak pěkné písničky hledal!«
A což pak, když spustil na své kremonlry nějaký karneval, zvláště když partesy byly opřeny o notný plecháč kalafuny, tu rozplakal vš chny posluchače. A když spustil koncert na basu, řikával starý kovář, který měl zlou ženu: »Takhle kdyby mi má stará Káča bručela, to bych jí poslouchal rád třeba celý den!« Zkrátka pan učitel Houžvička byl vzácným hudebním umělcem a jeho žáci šmahem byli odváděni k bandě. Dnes jest dobrý ten člověk dávno již spráchnivělý, ale vděční žáci jeho v milé chovají jej paměti a s radostí si vzpomínají na něj. Jako bych jej dosud viděl před sebou. Vysoký, přihublý; šedivé vlasy měl hladce přičesané a nad levým uchem pečlivě rozdělené pěšinkou. Nos jeho osedlaly veliké kulaté kostěné brejle, talc zvané vejrovky. Tvář měl hladce oholenou a jen pod nosem měl přistřižené vousy, na které kluci koukávali jako můj tatík na barometr. Jest-li se vousy nazdvihovaly, viděli kluci, že je pan učitel v dobré náladě — barometr stoupal; bylo pěkně. Jakmile vousy byly dolů staženy, barometr padl a hrozila bouře. Pod vejrovkami zablesklo se a do klukovských hřbetův uhodilo.
Ve vyučování hleděl si zásady : co nejde
dobrým slovem a mírným napomenutím:
půjde metlou. Tuto spasitelnou zásadu hned
první hodinu na počátku školního roku
starým žákům i nováčkům vykládal a vy‑
světloval, načež vzal řádnou březovku do
ruky a ukazuje ji dětem tázal se : »Znáte ji?«
»Ano«, odpovídaly tyto zpívavým hlasem.
»Kdo je to ?« tázal se pan učitel dále.
»Paní Sekáčková!« křičeli zkušení žáci piným sborem. Tak totiž nazýval pan učitel březovku. Na to rozebíral jednotlivé případy, kdy a proč paní Sekáčková něčí kůži zasáhne. Však také ubohý byl ten hřbet, který paní Sekáčková sjezdila; tu mnoho nepomohla ani rada skotákovic Francka, že pro ulevení prospívá po takovém tanci drbati si záda o lavici. Ku veliké chvále pana učitele Houžvičky nesmím zamlčeti, že velmi pilně a svědomitě učil a mnoho naučil. Měl ovsem svou zvláštní methodu, ve které paní Se

káčková byla horlivou spolupracovnicí, ale ta methoda se osvědčovala.
Pánům učitelům Cyrillistům pro potěšení alespoň něco sdělím.
Před nějakým časem stěžoval si mi jeden z Pražských pánů učitelů, že přes polovic dětí v páté třídě ještě mnoho chybují v psaní »i« po tvrdých a měkkých souhláskách.
Jářku: »Za mého času na vesnické škole v K. sotva osmileté děti takové chyby více neučinily.«
»Jak to bylo možno?« divil se Pražský pan učitel.
»Inu takto«, řekl jsem: »starý pan učitel Houžvička na dveře nahoře jako tabule černě natřené napsal do jedné řady tvrdé souhlásky a vedle nich veliké »y«. Do druhé řady napsal měkké souhlásky a vedle nich tučné »i«.
»To my také máme ve škole,« podotkl Pražský pan učitel, »a jak krásně« kaligraficky na pergamenovém papíru napsáno a na stěně zavěšeno.«
»Vím to,« odpověděl jsem, »ale vy podle nové ultrahumanitní methody musíte to vykládati asi takto: milé dítky, pohleďte — (za deset let, myslím, bude se mluviti ještě zdvořileji, asi takto: páni žáci a slečny žakyně, račte, prosím, laskavě 	) atd. Yan učitel Houžvička nebral to tak choulostivě, nýbrž se rozkřikl: »Kluci, koukejte!« a kluci koukali jako jezevci z díry. Na to zkrátka a srozumitelně věc vysvětlil a na konec vezma paní Sekáčkovou zahřměl: »A kdo se zmejlí, tomu paní Sekáčková zahvízdá za ušima, aby dával lepší pozor.« Při tom švihl březovkou až to zafičelo, a kluci ve zvyku drbali záda o lavice.
A držel slovo. Běda tornu, kdo se zmýlil! Toho vytáhl pan učitel z lavice jako králíka z pelechu a otloukal mu zapomětlivé čelo o dotyčnou písmenu na dveřích, při čemž ochotná paní Sekáčková vzadu dělala záseky, aby takto vštípené a utvrzené naučení vícekráte se z kluka neztratilo.
Nezapírám, že to bylo trochu barbarské civilisováni, ale jak jsem již výše řekl, jistě a nejrychleji vedlo k cíli tam, kde dobré slovo pozornost a pilnost udržeti nemohlo.
Po škole shromaždoval pan učitel své miláčky, totiž zpěváky a muzikanty, ku kterým pravide'ně každého roku rekruty odváděl. Hned při zápisu žáků zkoumal bedlivě každého nováčka, má-li v sobě trochu muzikantského elementu, a radoval se velice, když nějaké známky hudebního citu v některém dítěti nalezl. Tu se vousy jeho pod nosem zdvihly a zůstaly dlouho